Луан Райс
Непобедимо лято

Част 4 от „Хъбърд Пойнт/Блек Хол“

Превод от английски: Димитър Димитров, 2007

chitanka.info

На Даяна Амууд Джонсън с любов

В дълбините на зимата най-накрая научих, че у мен има едно непобедимо лято.

Албер Камю

1.

Беше прекрасен летен ден.

Това си мислеше Бей Макбий, докато стоеше в задния си двор с кош току-що изпрани дрехи в краката си, а късният следобеден морски бриз се носеше към Пролива. Тази година градината бе прекрасна: розите, ружите, рапиците, лилиите и японските рози бяха разцъфнали. Птиците се потапяха във водата, събрала се в скална цепнатина, а дебелата зелена тлъстига омекотяваше контурите на гранитния ръб.

Поразена от тази красота, Бей остави за миг прането. Животът е съставен от златни моменти: тя бе научила това в скута на баба си.

Ани и Били бяха на плаж с приятели, а Пег бе на тренировка в Детската лига. През лятото рядко се случваше Бей да остане в къщата съвсем сама и тя възнамеряваше да се възползва от всяка минута. Обади се на Шон в банката, да му напомни за обещанието му да вземе Пег от тренировката. Срещна се с най-добрата си приятелка Тара О’Тул на плажа, за да поплуват, а сега щеше да простре прането и да изчака всички да се завърнат у дома за вечеря.

Слънчевите лъчи падаха върху червената й коса и луничавите й ръце. Беше с шорти и бяла блуза без ръкави; работеше бързо, тъй като в продължение на години бе наблюдавала баба си. Мери О’Нийл й показа как се прави това: една дървена щипка в устата, а с другата защипва чаршафа. Шон я дразнеше, че съседите ще ги одумват, ще си помислят, че той не изкарва достатъчно пари, щом жена му трябва да простира прането си навън. Дори искаше да наеме градинар. Градината обаче беше едно от любимите й занимания. За да надмине Тара в състезанието — да отгледа най-високите слънчогледи и ружи, най-красивите рози и най-прекрасните саксии с лимоновожълти невени, тя ставаше призори.

Всяка сутрин излизаше да полее градината, преди другите да се събудят, махаше за поздрав на Тара, която вършеше същото в градината си от другата страна на потока, а после се връщаше вътре да приготви закуската. През целия ден, докато децата й бяха навън, тя се грижеше за своите растения в градината. Как Шон не разбираше колко важно е това за нея? Как би могъл да си помисли, че внучката на Мери О’Нийл ще позволи на някой непознат да се грижи за градината й?

Бей само се засмя и целуна Шон, каза му, че е много мил, като се тревожи за мнението на хората за малкото мръсотия под ноктите й или за няколкото чаршафа, ветреещи се на простора. Баба й беше от старата родина, а Бей бе съпруга на банкер, но още като дете бе научила простичките удоволствия и никога не ги забрави. Когато приключи с простирането, светлите дрехи се виждаха ясно на фона на синьото небе: сигнални флагове в картина.

— Мамо — извика Били, завивайки край къщата с белия покрив. Косата му беше мокра, краката — покрити с пясък, а сините му очи изразяваха тревогата, че нещо в живота може да се случи и без него. — Какво ще правим довечера? Ще ходим ли на миниголф след вечеря, както каза татко? Защото ако ще ходим, може ли да поканя Ръсел да дойде с нас?

— Разбира се, скъпи. — Бей се усмихна на единайсетгодишния си син. Той имаше златистия тен на баща си; дори с крем против изгаряне кожата му ставаше меденокафява и за огорчение на сестрите му не се покриваше с лунички. — Къде е Ани?

— Идва след мен — отвърна той, поглеждайки през рамо. — Мисля, че тя също ще попита дали можем да поканим някого. Аз нямам нищо против.

— Така ли? — попита Бей, потискайки усмивката си. Забеляза, че синът й е пораснал с шест сантиметра от миналата година. Щеше да стане висок, рус и красив, също като баща си. А отношението му към приятелите на сестра му бе претърпяло радикална промяна, след като доскоро постоянно я дразнеше и я измъчваше.

Точно тогава телефонът в къщата иззвъня пронизително. Бей се обърна към вратата, но Били се оказа по-бърз.

— Аз ще го вдигна — извика той и отново й се усмихна. Миналата седмица Тара й каза: „Това е лятото, когато синът ти става социално активен. Той си има бутон за «включване», който ще се превърне в напаст за тебе. Взел е твоите очи и характера на баща си… по-добре е момичетата да внимават с него.“

Ани сигурно бе влязла в къщата през предната врата и вдигна телефона преди брат си. Тя се изправи на задните стълби в синия си бански — този път не беше с кърпа или с широка тениска; правата й коса беше мокра и изсъхваше червеникаво златна на слънцето. Тя подаде слушалката на майка си.

Бей се втренчи в дванайсетгодишната си дъщеря, знаейки, че тя се чувства неловко, усети прилив на любов и в същото време вниманието й бе привлечено от улука отгоре: точно над задната веранда, увиснал само на една скоба, повреден от ранната пролетна буря. Довечера Бей отново щеше да напомни на Шон да го оправи — разбира се, да наеме някого да го поправи. Бей примигна, а Ани беше още там, хванала слушалката.

— Кой се обажда? — попита Бей.

— Пег е — обясни Ани и се намръщи. — Все още е на стадиона. Татко не я е взел.

Майката взе слушалката.

— Пег? — извика тя.

— Мамо, ти не каза ли, че татко ще дойде? Чаках, чаках, но него го няма. Дали не сгреших? Дали не трябваше да се прибера с госпожа Дженсън?

— Не, Пеги — успокои я Бей, беше разочарована от Шон — как бе могъл да забрави деветгодишното им момиченце? — Не си сгрешила. Има ли някой с теб? Не си сама в парка, нали?

— Господин Браун е тук. Той ми позволи да използвам телефона — обясни дъщеря й с разтреперан глас. — Каза, че ще ме докара, но не искам да тръгвам; татко може да дойде.

— Стой там, скъпа — нареди й Бей и посегна към чантата си. — Веднага идвам да те взема.

Шофирането до стадиона на детската лига по Шор Роуд покрай игрището за голф й отне почти петнайсет минути. В края на юни пристигнаха летовниците и движението край плажа бе натоварено. Бей си погледна часовника и се опита да не се притеснява — макар да не познаваше добре треньора на Пег, Шон, изглежда, го харесваше. Уайли Браун притежаваше магазин за въдици край залива и Шон често се отбиваше да зареди лодката за рибарските си пътешествия, които предприемаше до остров Блок и до каньона.

Но къде беше Шон? Как е могъл да забрави? Бей лично говори с него; само преди три часа се обади в банката, за да му напомни. Днес следобед той имаше заседание на комисията по заемите, но я увери, че ще приключи навреме, за да отиде до стадиона и да вземе най-малкото им дете. Бей го помоли да се опита да отдели малко време, за да поиграе с нея… Шон й се стори зает, разсеян, но тя знаеше колко щастлива ще бъде Пег, точно както нея самата, когато играеше на топка с баща си.

Бей спря на мръсния паркинг и зърна Пег под един клен заедно със сламенорус мъж. Учеха се да хващат топката. Щом забеляза волвото на майка си, момиченцето хвърли топката към мъжа и изтича към паркинга. Беше дребна за възрастта си и мръсна, сякаш бе паднала в локва.

— Още го няма — извика Пеги; беше се просълзила от разочарование. — Каза, че ще дойде.

— Сигурно има нещо в службата — успокои я Бей, но сърцето й се сви за пръв път от дълго време насам.

Дали не започваше отново? Както тогава, с неприятностите миналата зима, когато Тара й каза да престане да го извинява. Тя не прие съвета й: не искаше децата й да виждат баща си в лоша светлина.

— Каза, че ще ми подхвърля топката — настоя Пеги с тревожни бръчки между веждите, когато Бей й направи знак да се качва на задната седалка.

— Знам, Пеги — отвърна Бей и погледна назад. — Той очакваше това с такова нетърпение. Може би ще успеете да си поиграете преди вечеря, когато се прибере у дома. — Треньорът на Пег тръгна към колата, но Бей се чувстваше твърде объркана, за да води разговор. Затова махна с ръка и извика:

— Благодаря ви! — После бързо излезе от паркинга и се отдалечи от сенчестия стадион.

Шон не се прибра за вечеря и не се обади. Те живееха в стара селска къща до Шор Роуд. От тяхната къща започваше дълга алея, която ги водеше през блатото, бележещо източния край на Хабърдс Пойнт. Намираха се точно от другата страна на река Ейг Майлс — всъщност по-скоро едно поточе, в което нахлуваха приливите, приток на река Джил — Пойнт беше един от районите на Холс. Шон, Бей и Тара бяха приятели от детинство. Тара наследи малката къщичка на баба си. Сега Бей я виждаше с неясната импресионистична мъгла над градината, разпиляна върху цветята в розово, прасковено, червено, виолетово, жълто и светлосиньо.

Бей приготвяше навън бургери на скарата. Били се зае да подхвърля топката на Пег и трите деца, изглежда, се забавляваха. Главната им грижа бе баща им да се прибере и да ги заведе до Пиратския залив. От другата страна на реката, на едно хълмче, което до миналата година бе покрито с висока трева и полски цветя, сега бе построен нов комплекс: щанд за сладолед, полигон за шофиране, писта за картинг и екстравагантно миниатюрно игрище за голф. Пиратски флагове, сандъци със съкровища, челюсти от акула и потрошени галеони украсяваха малките пещерички. Бей предпочиташе девствения пейзаж, но децата й бяха във възторг от този проект.

Бей подреди масата за пикник и извика децата на вечеря. Докато те се боричкаха да допълнят бургерите си с туршия и кетчуп тя влезе вътре и вдигна телефона. В кабинета на Шон се включи телефонният секретар и тя реши да не оставя още едно съобщение. Набра мобилния му телефон и чу записа за четвърти път през последния час: „Здрасти, тук е Шон Макбий. Или съм в банката, или на яхтата. И в двата случая ще ви се обадя веднага щом мога.“

— Шон, аз съм — обади се Бей. — Не си ли включил телефона си? — Тя си пое дълбоко дъх и преглътна онова, което искаше да каже: — Хей, приятелче, какъв е смисълът от мобилен телефон, когато не отговаряш? Ами ако се случи нещо с някое от децата…

Шон беше вицепрезидент в банка „Шорлайн и Тръст“ и имаше огромна клиентела. Като банкер в малко градче той се оправяше с всичко: търговски трансакции, потребителски кредити, ипотеки. Преди пет години, когато беше бумът на фондовия пазар, той стана инициатор за създаването на частен банков отдел, обслужващ специално най-богатите жители на района. Резултатът бе златна мина за „Шорлайн“, а Шон получи огромни премии, базирани върху авоарите под негово управление.

Той живееше страстно — качество, което Бей обожаваше у него. Тя казваше, че в денонощието няма достатъчно часове, за да може съпругът й да свърши всички неща, които обича. Така както Бей обожаваше градинарството, Шон обичаше риболова, „Ред Сокс“, посещенията на казиното „Орлово перо“ с приятели.

През последните години тази страст се прехвърли и към други жени. Дори сега това я шокираше — тя знаеше и все пак оставаше с него. Като млада жена, преценявайки други бракове, тя смяташе изневярата за нещо напълно непростимо: една забежка и си тръгваш. Но бракът се оказа нещо много по-сложно.

Някои хора са част от пейзажа, като скалите и дърветата; Бей се чувстваше така в Хабърдс Пойнт. Солената вода беше в кръвта й; розите и лилиите бяха в сърцето й. Чувстваше се така, сякаш е поникнала от скалистата почва, усещаше, че трябва да е тук, за да съществува. Винаги бе знаела, че ще се омъжи за момче от брега.

С Шон израснаха заедно; имаха едни същи спомени и истории. Всеки от тях бе първата любов на другия, но се оказа, че така са открили и истинската любов — дали? Бяха толкова различни — но изглежда се допълваха. Любовта им изглеждаше толкова истинска.

Но тя научи, че бракът не се състои само от лесните въпроси за миналото и историята. Шон се нуждаеше от по-голяма независимост, отколкото тя можеше да проумее, работеше до по-късно с всяко ново повишение, пътуваше повече в командировки. Бей се чудеше защо той закъснява толкова всяка вечер, обаждаше се в кабинета му и чуваше гласовата поща, слушаше извиненията му и се опитваше да му вярва.

Бей откри у себе си способност да прави компромиси — и за нейна беда разбра, че се е лъгала твърде дълго време. Болеше я от лъжите на Шон — но повече, много повече я болеше от лъжите, които си казваше сама. Ако запазването на брака им бе нещо добро за децата, тя щеше да му прощава и да останат заедно. Но започна да си признава, че е престанала да го обича както някога.

Престана да отрича фактите в деня, когато дъщеря й започна да задава въпроси.

Миналата есен Ани дочу телефонен разговор на баща си — вдигнала слушалката и го чула да шепне на Линдзи Бийл за пътуването им до Чикаго. Линдзи беше млада служителка по заемите в банката — много красива и чаровна, от богато семейство в Нова Англия, с добро образование; Бей и децата я бяха срещали на служебните пикници. Поканиха я на вечеря вкъщи. Ани мислеше, че трябва да я запознаят с учителя по математика.

Телефонният разговор бе съсипал дъщерята на Бей.

— Това беше командировка, скъпа — обясни й майка й, прегърна я, опитвайки се да оправи нещата. — Знаеш, че татко трябва да пътува по работите на банката, а понякога и Линдзи ходи с него. Те работят заедно.

— Това беше различно — хлипаше Ани. — Те шепнеха.

Бей усети как адреналинът й се качва, усети страх и странно усещане в стомаха. Но не можеше да позволи Ани да разбере, така че само я прегърна по-здраво.

— Не се тревожи, Ани. Сигурна съм, че има някакво обяснение.

— Мамо, не ми се иска да ти казвам. Защото ще се вбесиш… но трябва да ти кажа. Те си говореха разни романтични неща… Татко искаше да я целува пак и пак…

— О, Ани! — въздъхна Бей, сдържайки болката и гнева си към Шон — заради това, че я предаде, заради това, че не й остави възможност да го защити пред дъщеря им.

Сърцето на Ани бе разбито от онова, което дочу, но другите деца — по-малки и не толкова чувствителни — се възмутиха, когато сестра им им каза.

— Татко, защо си говорил с друга жена посред нощ? — попита Пиджийн със стоманен поглед и сърдит глас. — Ако не можеш да спиш, защо не пиеш мляко? Или не прочетеш някоя книга?

Били беше още по-категоричен:

— Не го прави повече, татко. Ние се нуждаем от теб повече от нея.

Като видя как се отразява поведението на Шон върху децата, воинът у Бей се пробуди и тя започна да си мисли, че оставането му може да се отрази по-зле на всички. Постоянно си мислеше за това — много преди Ани да чуе разговора — когато си премълчаваше, за да запази мира, когато сдържаше съмненията и страховете вътре в себе си. След това телефонно обаждане те се върнаха с пълна сила.

— От толкова време ми изневеряваш — не знам кога е започнало — извика тя с разтреперан глас. — Дори не те познавам.

Шон бе шокиран от мисълта, че Ани го е чула.

— Какво е чула? — попита той.

— Достатъчно.

— Ти каза ли й?…

— Казах й, че вероятно си говорил по работа. Тя не ми повярва. Каза, че си шепнел.

— О, мамка му!

Стомахът й се сви — той не отричаше обвинението. Просто се опитваше да оправи нещата. Тя заплака тихо, чувствайки скръбта на дъщеря им от загубата на невинното й убеждение, че родителите й се обичат.

Шон хвана ръката й и я притиска дълго до наведеното си чело, преди да я погледне в очите.

— Бей, съжалявам. Толкова съжалявам, че нараних теб и децата. Всичко свърши и никога няма да се повтори. Кълна ти се. Всичко ще се промени — обеща той с разтреперан глас.

— Казвал си го и преди — припомни му тя, но нещо в тона му привлече вниманието й и я накара да се вгледа в него.

— Това е различно — настоя той.

— По какъв начин?

Той замълча и си пое дълбоко дъх.

— Правил съм много грешки. Големи. Понякога се поглеждам в огледалото и дори не познавам човека, който ме гледа от там.

— И аз съм си мислила за това — изхлипа тя, обляна в сълзи. — Чудя се какво е станало със съпруга ми.

— Кълна се, всичко ще се промени. Ще видиш…

Бей се опита да не го подозира точно сега, но лъжите на Шон я бяха променили. Беше загубила доверието си в него и винаги мислеше най-лошото. Къде можеше да е той? Понякога изключваше телефона си, пъхаше го в джоба си и отиваше на яхтата.

Но не и през вечерите, когато обещаваше да води децата на миниголф.

И никога не беше оставял някое от децата, когато то очакваше да го вземе.

Бей излезе в градината. Обикновено се успокояваше, щом видеше верандата и маточината, щом чуеше жуженето на пчелите сред розите и орловите нокти. Сега усещаше стягане в гърдите, сякаш върху тях имаше някаква тежест. Тя погледна към алеята, искаше й се да зърне джипа на Шон. Небето все още беше ясносиньо; утре щеше да е най-дългият ден в годината: годишнината от деня, в който той й направи предложение.

Като дете Шон беше неудържим. Той бе единственият от приятелите им, който се опитваше да преплува Пролива до Лонг Айлънд, да хваща сини раци с голи ръце, да скача във водата от железопътния мост, да хвърля баскетболната топка, докато направи петдесет поредни коша. Със светлоруса коса и още по-светли зелени очи, той беше изпълнен с жизненост, като зареден с електричество.

Винаги работеше и някак си успяваше да изкара повече пари от другите деца. Купи си лодка с парите от работата си като момче за всичко в ресторанта — винаги знаеше кого да ласкае и само заради това, че напълни чашата с вода на една старица десет пъти за една вечер, изкара седемдесет и пет долара бакшиш. Един известен, заможен алкохолик от време на време му буташе стодоларови банкноти и му казваше: „Използвай ги за колежа.“

И той го направи, но първо си купи лодката. После вземаше такса от наемателите за онова, което наричаше пътешествия „Виж Блек Хол от водата“. Двайсет долара на човек. Довери на Бей, че го наемали самотни жени, чиито съпрузи работели през седмицата. Каза, че не се е случило нищо, но знаеше, че ако поиска повече пари, то щеше да се случи: че се предлагаше негласно.

Бей ненавиждаше тази история и полагаше огромни усилия да потисне истинските си чувства. Вината не беше негова, а на жените. Той бе прекалено млад за тях. Шон беше неустоим — готин, забавен, ласкав и готов на всичко. Пръчка динамит с руса коса.

Тя бе привлечена от енергията му, от неговата жар; всички момичета го харесваха. Всички в Хабърдс Пойнт искаха да излизат с него; градските момичета от Блек Хол шофираха през плажа да видят къщата, където той и семейството му прекарваха летата си — сиво бунгало на завоя на релсите. Красиви, руси, загорели, само по бикини — най-популярните момичета, водачките на мажоретките, красавиците на класовете си.

Но той обичаше Бей.

Дори и сега тя не можеше да се начуди с какво го е привлякла. На плажа винаги слагаше кърпата си до нейната. Когато вървеше бързо по гредите на павилиона над дъсчената пътека, той винаги следеше дали тя го гледа. Спускаше се от гредата точно пред нея, тялото му се стрелваше във водата като ракета. Изскачаше до нея, докосваше я, докато плуваше, а сърцето й забиваше по-силно и кожата й пламваше. Винаги се вълнуваше от вниманието му — и се чувстваше малко объркана.

Те изглеждаха толкова различни.

Тя бе тиха и срамежлива. Когато класът й в гимназията я избра за кралица на младежкия бал, тя знаеше, че това трябва да е някаква шега — едва събра кураж да танцува с кавалера си, срамежливо момче като нея, което не й каза повече от десет думи през цялата вечер и изобщо не събра смелост да я целуне за лека нощ. Тя беше прилежна и влюбена в природата.

Но те бяха деца от брега; като толкова много други двойки, които се бяха запознали в Хабърдс Пойнт, ходеха на кино, целуваха се под Млечния път, изрязваха инициалите си по масите във „Фоли“. Историята им и връзката им бяха твърде непреодолими, за да ги игнорират. Те бяха пълни противоположности, но бяха свързани от пясъка, солта и боровете на любимия им Пойнт.

Бяха приятели за цял живот; израснаха заедно с Тара, едно голямо и щастливо семейство, трето поколение жители на Хабърдс Пойнт.

Веднага след като завършиха колежа, в най-дългия ден от годината Шон я взе в лодката си, настани я до себе си на щурвала, отвори широко дросела и се понесоха през Пролива. Светлината беше ярка и привидно безкрайна. Минутите летяха, слънцето все още бе високо в небето. Правиха любов на дъното на лодката. Далеч навътре в Пролива, почти в океана, вълните бяха огромни. Бей се уплаши, но опасността само развълнува още повече Шон.

— Не гледай така уплашено — нареди й той, отмятайки косата от лицето й.

— Струва ми се, че ще се преобърнем.

— И какво? Ще плувам до дома и ще те нося на гръб.

Бей потрепери, поласкана от тази мисъл, но неспособна да прогони нарастващия ужас, докато вълните се надигаха и вятърът се усилваше.

— Да се прибираме, Шон — помоли го тя.

— Не и преди да се мръкне — настоя той. — А може и тогава да не се приберем. Домът ни винаги ще е там. Да отидем някъде, където не сме били никога — да подкараме лодката към Гълфстрийм, да изключим мотора и да се носим, накъдето ни завлече течението…

Тя знаеше, че той наблюдава реакцията й: очите му бяха толкова живи, дяволити. Обичаше да дразни другите, но онази нощ тя усети, че е сериозен, че я изпитва.

— Добре — съгласи, се смело тя. — Да го направим.

— Това харесвам у теб, Бей — възкликна той. — С теб ще отидем на различни места. Девствени, удивителни места. Ще полетим до слънцето.

— Ами луната, Шон? Защо не вземеш да ме заведеш и там? — попита тя. Някой друг някога й бе обещал луната.

— Всеки може да отиде до луната — присмя се Шон. — За мен е само слънцето. Луната само отразява огъня на слънцето, няма своя собствена топлина. Искам огън в живота, Бей. Жалко, че поне един от нас не се е родил богат, за да го постигнем. Ти защо нямаш доверителен фонд?

Той се шегуваше.

— Защото прадедите ми са били твърде заети да не умрат от недояждане по време на картофения глад[1] и не са имали време да се занимават с фондовата борса — отговори тя. — Също и твоите.

Очите му блестяха от гняв, защото той не искаше тя да му напомня за това. Отвори уста, сякаш искаше да я предупреди, но промени намерението си.

Лежеше върху нея, но се надигна на ръце, за да се огледа. Лодката се люшкаше силно и вятърът развяваше косата му. Бей вдигна поглед и си помисли, че той прилича на див морски дух; точно в този миг осъзна колко са различни. Този факт я нарани силно, но тя го прогони, зарови го надълбоко в себе си.

Шон винаги бе искал да е богат и да отиде надалеч. Бей винаги бе щастлива с онова, което имаше, и обичаше дома си повече от всичко.

С разбито сърце тя се чудеше дали това обяснява случващото се сега, тази вечер, една нощ преди най-дългия ден от годината, толкова лета по-късно.

Обърна се към масата за пикник. Били и Пег бяха там, улисани с бургерите си. Но мястото на Ани беше празно.

Ани Макбий стоеше в стаята на родителите си и знаеше, че нещо не е наред. Усещаше го със сърцето си, както винаги усещаше нещо важно. Разбра го още в минутата, когато Пег се обади — от погледа на майка си, от разочарованото, потиснато изражение, познато й от онези ужасни месеци през миналата зима.

Докато се разхождаше бавно из стаята, очите й се спряха върху бюрото на баща й. Тя погледна снимките в рамки: на мама, Били, Пег и на Ани, на старото куче на татко, Лъки. Той беше бостънски булдог, бял с кафяви петна. Баща й намерил Лъки на една улица в Хартфорд, когато бил на дванайсет — на възрастта на Ани. Прибрал изоставеното куче и любовта му била толкова силна, че Ани усещаше сълзи в очите си винаги когато той говореше за него.

Виждайки снимката на Лъки върху бюрото на баща си, тя някак си се почувства по-добре. Копчетата за ръкавелите му също бяха там: златни елипси с неговия монограм. Той ги носеше с фрака си, когато двамата с мама отиваха на някое официално събитие, а понякога и със специалната си риза, когато сключваше голяма сделка в банката или когато идваше някой от важните му клиенти.

Тя погледна в дрешника му. Какво им пука на момичетата на нейната възраст за дрехите на бащите им? Но Ани обичаше да стои там, да затвори очи и да си представи как баща й я грабва в огромната си прегръдка.

— Моето мече Ани — ръмжеше той в ухото й, люлеейки я напред-назад както когато беше малка и главата й стигаше едва до кръста му. Сега вече стигаше до рамото му и понякога той приключваше прегръдката с шепот, че тя трябва да намали храната.

Тя стоеше на прага на дрешника, объркана от спомена, представяйки си баща си чрез ароматите му: вълна от костюмите, пот от дните, прекарани в банката, машинно масло от яхтата и стръв от риболова. Заболя я стомахът от мисълта къде ли може да е той. „Нека да не е с Линдзи. Нека не е отново с нея…“

— Ани, какво правиш?

Ани отвори очи, щом чу гласа на майка си. Преди да успее да отговори, телефонът иззвъня.

Въздишайки, майка й отиде до нощната масичка. В тази въздишка Ани усети облекчение. Кой друг би могъл да бъде, освен баща й, сигурно се обажда да се извини за закъснението, за това, че не е взел Пег, но че ще се прибере след миг и ще ги заведе до Пиратската пещера. Момичето искаше да си повярва, да се усмихне, но все още не можеше.

Бей, разтревожена от факта, че Ани стои насред дрешника на Шон, вдигна слушалката.

— Ало? — обади се тя; опитваше се да не се издаде колко е ядосана на Шон.

— Бей, обажда се Франк Алингам — чу се гърлен глас.

— Здрасти, Франк — отговори тя.

Франк бе стар приятел на Шон, историите им се преплитаха и беше трудно да си спомни откъде започваха; от гимназията, от колежа, от бизнес школата, от пристанището, от банката.

— Бей, Шон там ли е?

— Не — отвърна тя, приковала очи в Ани. Дъщеря й наблюдаваше внимателно лицето на майка си, но щом разбра, че на телефона не е Шон, се обърна отново към дрешника. Сега сякаш търсеше нещо, коленичила, ровеше из дрехите на баща си.

— Знаеш ли къде мога да го открия?

— Не знам, Франк — отговори Бей, долавяйки безпокойството в гласа му. — Какво има?

— Знаеш ли… той спомена ли ти нещо; къде ще ходи днес?

— Да… каза, че има събрание на комисията по заемите.

— Значи е знаел…

— Какво има? — попита Бей и чу ахването на Ани, която се завираше по-надълбоко в дрешника на Шон. Тръгна към дъщеря си, понечи да докосне гърба на Ани, да я издърпа от дрешника, когато думите на Франк я накараха да спре на място.

— Вероятно нищо — обясни той и тя усети съжалението му, че се е обадил. — Но… Е, добре, Бей, Шон не беше на събранието. Чакахме го, трябваше да вземем някои важни решения, десет души чакаха да разберат дали ще получат ипотеките си. Марк е направо бесен.

Марк Боланд бе президентът на банката — Шон постоянно негодуваше срещу него. При успеха му с новия отдел той се надяваше да заеме поста, но банката доведе Боланд от „Анкор Тръст“.

— Шон добре ли е? Не е в неговия стил да се измъкне от важно събрание.

— Не, не е — съгласи се Бей.

— Ще му предадеш ли да ми се обади, когато се върне? — попита Франк.

— Да. Благодаря за обаждането.

Но тя почти забрави за обещанието си. Ани се обърна към нея с пребледняло лице. Устата й беше отворена, а очите — объркани и потъмнели от безпокойство.

— Какво има, Ани?

— Не мога да разбера дали татко си е взел нещата. Куфарът му все още е тук. Но не виждам рибарските му ботуши. Не биха му потрябвали, ако отива на работа. Взел е и още нещо…

— Какво?

Но Ани само поклати глава и по страните й потекоха сълзи.

— Каза, че никога няма да го остави, каквото и да стане. То не е тук, мамо. Взел го е. Татко си е тръгнал!

[1] Картофеният глад в Ирландия (1845 — 1849) — гладно бедствие в Ирландия, причинило смъртта на около 500 000 души и принудило още 2 000 000 да емигрират. — Б.пр. ↑

2.

Ани тичаше из къщата, надничаше из дрешниците и шкафовете. Бей хвърли бърз поглед навън и видя Пеги и Били да играят на топка. Отиде в стаята, която Шон беше превърнал в кабинет. Погледна компютъра и се зачуди какво да прави.

Дали да се обади в полицията?

Но защо да им се обажда? Шон бе взел рибарските си ботуши в работен ден, бе пропуснал събрание, не взе Пег след тренировката. Щяха да й кажат, че може да е на пристанището, че може да е отишъл за риба. Сърцето й биеше силно, сякаш започваше състезание и тя набираше скорост. Посегна да вземе телефона и видя, че ръката й трепери.

Дали Шон беше с Линдзи или с някоя друга?

Когато Шон се закле, че всичко ще се промени, тя реши, че има предвид Линдзи, другите жени; но сега, връщайки назад, докато се опитваше да осмисли днешния ден, тя си каза дали не е имало и други тайни. От месеци не бе усещала тази празнота в стомаха си — физическото усещане за света, наклонен по оста си, и това я караше да се хване за най-близкия стабилен предмет.

Ани се появи със сълзи в очите.

— Трябва да се обадим в полицията, мамо.

— Ани, не мисля…

— Не, трябва. Трябва да се е случило нещо. Не може да си тръгне просто така, освен ако някой не го е принудил. Може да са похитители.

— Не мисля, че е така, Ани.

— Трябва да е така, мамо. Как иначе би могло да бъде? Никога не би си тръгнал сам!

— Ани, може да са се случили много неща…

Момичето изхълца, почти се разрида и попита:

— Мислиш, че е с Линдзи, нали?

— Не знам — отвърна Бей и се пресегна към дъщеря си. Лъжата само обърква и влудява хората, подкопава почвата под краката им. Бей научи, че винаги е по-добре да казва истината, поне доколкото може. Но с три деца, които обичаше и които трябваше да уважават баща си, на нея й бе много трудно да балансира.

Но Ани отстъпи назад с разширени очи.

— Ще изтичам с колелото до яхтата, за да видя дали не е там!

— Ани, не — ще отидем заедно с колата.

Но дъщеря й вече беше тръгнала. Бей чу шляпането на босите й крака по пода, затръшването на вратата и свиренето от гумите на велосипеда.

Бей натисна назад коженото кресло на Шон и седна. Вдигна телефона и набра номера на Тара. Втренчи се в огромния прозорец, към широкото блато в зеленикаво и златисто до бялото бунгало на Тара. Видя приятелката си, наведена в билковата градина; тя пусна си лопатката и тръгна нагоре по старите стълби.

— Ало? — извика тя след шест позвънявания.

— Аз съм.

— Хей, забравила си чадъра си на плажа. У мен е.

— О, добре — отговори Бей. Само две срички — „добре“ — и Тара разбра.

— Какво има?

— Чадърът не е единственото нещо, което ми липсва днес.

— Шон е заминал някъде? И това е лошата новина?

— О, Тара — въздъхна Бей, неспособна да се усмихне.

— Не взе Пиджийн от тренировка, а Франк ми се обади, защото е пропуснал съвещанието в банката… Ани не е на себе си. Сега тръгна надолу към яхтата му. Надява се, че е за риба и е забравил да ни каже.

— По дяволите! — възкликна Тара. — Това момче.

Бей не отговори.

— Съжалявам, Бей — въздъхна приятелката й. — Знаеш, че миналата година се опитах да си мълча. Но видях какво преживя, а той е такъв задник, че направо не мога да повярвам. Няма никакво приличие.

— Мога ли да ти кажа колко много го мразя точно сега? Да зареже Пиджийн на тренировката. Да причини такива тревоги на Ани?

— Тръгвам… Ще те взема и ще отидем да приберем Ани от яхтата.

Тара затвори, но Бей продължи да седи със слушалката в ръка. Ирландските сестри: Тара измисли това име преди години, за да отбележат приятелството им — по-близко от това на най-добрите приятелки, почти като сестри, каквито и двете нямаха. Много хора в Хабърдс Пойнт ги мислеха за сестри и те никога не си правеха труда да ги разубеждават. Обединяваха ги сърцата им, чувството за хумор и ирландските им корени; и двете обичаха Йейтс и U2, и двете се кълняха, че живеят страстно, независимо колко скучен изглеждаше отстрани животът им.

Тара почти винаги беше сама. Беше се влюбвала истински само два пъти — в един художник и в един артистичен „тип“; тя искаше и двамата да бъдат по-блестящи отколкото бяха в действителност. И двамата й направиха предложение, но тя се отдръпваше в последната минута.

Бей знаеше, че това има нещо общо с баща й — алкохолик, който накрая не успя да устои на силата на жените в семейството. Тара бе научена да вярва предимно на себе си. Бей изпитваше нежност и искаше да защити най-добрата си приятелка, защото знаеше, че тази нейна твърдост е само привидна.

След две години учение Тара напусна университета в Кънектикът въпреки блестящия си ум и отличните си оценки.

— Мисля, че съдбата ми е да работя за себе си — сподели тя с Бей по телефона още преди да каже на родителите си. — Даже не ми е приятно да се отличавам в часовете по моята специалност — представи си колко ще ми е забавно в корпоративна Америка.

— Какво ще правиш?

— През зимата ще отида на ски във Върмонт — едно момиче от моето общежитие има леля, която държи хотелче край Мед Ривър Глен; каза, че мога да си намеря работа като камериерка.

— Тара, да оправяш легла? — попита Бей и се стресна от мисълта, че нейната умна приятелка ще търка подове.

— Мисля, че ще е добре — настоя тя. — Още преди обяд ще успея да мина из стаите, а после цял следобед ще карам ски.

— Тара, не искам да правиш грешка. Толкова си умна, толкова много можеш да постигнеш…

— Харесва ми идеята да ми остане малко време и да си помисля — възрази тя. — Чистенето е механична работа — ще имам възможност да отворя съзнанието си и да преценя какво наистина искам да направя с живота си.

Тара се хвана на тази зимна работа, а през лятото се върна в Хабърдс Пойнт. Родителите й й казаха, че ако мисли да напуска колежа завинаги, ще трябва да се издържа сама, и тя заби табели на плажа и във Фолис: „Пясък по пода? В леглата? Прибери се в чиста къща! Обади се на Тара.“

Майка й негодуваше, но телефонът започна да звъни и изобщо не спря. Тара винаги имаше дълъг списък с клиенти. Работеше и не се върна в колежа. Все още обичаше да отделя време за себе си, да има свободата да мисли.

Бей отмести креслото назад и погледна снимката от сватбата си. Тара бе точно до нея и радостно се усмихваше. А Бей и Шон изглеждаха толкова щастливи — усмихнати, хванати за ръце, с очи, искрящи от любов. Какви бяха мечтите й през този ден? Едва си спомняше, но през всичките тези години постепенно стигна до ужасното заключение, че са били много, много по-различни от тези на съпруга й.

Сега трябваше да каже на другите деца, че излиза с Тара и че ще се върне скоро. Отдалечи се от бюрото и зърна нещо. Червената лампичка на факса мигаше със съобщението „няма хартия“ върху малкия монитор.

Бей се поколеба. Тара идваше, трябваше да настигнат Ани…

Нещо я накара да спре на прага на стаята. Тя се обърна и отиде до машината. Червената лампичка мигаше само когато машината получеше факс, но нямаше хартия да го отпечата. Бей бръкна в чекмеджето, извади хартия и я пъхна в слота.

И машината започна да печата.

Бей прочете излязлата страница. Най-отгоре бе логото на фирма за яхти в Ню Лондон. Написано на ръка, с вчерашна дата отгоре и списък с мерки най-отдолу. Почеркът й беше познат, но тя не познаваше майстори на яхти. Прочете го:

Драги Шон,

Благодаря, че се отби отново. Прегледай тези спецификации — това ли имаше предвид? Добавил съм още пет сантиметра греда, за да е по-стабилно. Мини, когато искаш, през корабостроителницата или ми се обади в офиса.

Дан Конъли

Бей бе толкова шокирана, че едва не извика. Това бе някаква оценка: общата сума възлизаше на две хиляди долара, но тя почти не я забеляза. Дан Конъли. Не бе разговаряла с него от години, не беше виждала почерка му още от гимназията. Но си мислеше за него всеки път, когато слизаше по дъсчената пътека, всеки път, когато видеше полумесеца.

Когато беше петнайсетгодишна, освен с Тара другият човек, с когото Бей наистина можеше да разговаря, бе Дан Конъли. Той наскоро бе завършил колежа и през сезона работеше като дърводелец в Пойнт; беше блестящ в нещата, които обичаше: инженерство, дърводелство, морска архитектура. Бей висеше покрай него с часове, помогна му да построят дъсчената пътека. Беше впечатлена от неговата интелигентност. А Дани никога не я гонеше, отговаряше на безкрайните й въпроси, позволяваше й да споделя всички неща, с които се занимаваше.

— Да беше само с три години по-голяма — казваше й Тара, — това наистина би било интересно.

— На осемнайсет? — попита тя.

— Да — отвърна приятелката й. — Може би той ще те чака. Обзалагам се, че си мисли за това.

— Добре, Тара.

— Ако не си го мислеше — усмихна се Тара, — нямаше да ти позволи да висиш там по цял ден. Може да работи два пъти по-бързо, ако не му се пречкаш. Той те харесва, Бей. Приеми го!

Но мисълта бе някак си вълнуваща и плашеща, за да я приеме насериозно.

Шон бе толкова различен. Ще изфучи покрай теб, ще помаха от лодката си, ще надуе мотора и ще изпрати пръски разпенена вода. Караше мотопеда си по плажа, нарушавайки всички правила, а Дани само клатеше глава.

— Той е неконтролируем — отбелязваше. — Знаеш какво прави, нали?

— Просто си играе с играчките си — отвръщаше Бей.

— Не, той патрулира, иска да е сигурен, че няма да се сближа с теб прекалено много.

— Ти си на двайсет и две! — възрази момичето, спомняйки си думите на Тара. Изчерви се от удоволствие, като си представи, че може да му хрумне нещо такова.

— Знам и ти знаеш, че сме просто приятели, но гаджетата не мислят така.

— Той не ми е гадже.

— Ще стане, ако зависеше от него. Но ти не бързай, Бей.

И Дани се оказа прав. Дълго след като лятната му работа приключи и той си тръгна завинаги от плажа, Бей и Шон останаха там. Тя стана на шестнайсет; Шон я целуна върху дъсчената пътека, която Дани беше направил предишната година. Липсваше й тихият дърводелец, с ирландската му поезия и далновидността му, начинът, по който наблюдаваше всичко и после го обсъждаше с нея. Шон бе твърде зает да живее — да се движи бързо, да грабва всяка секунда удоволствие — за да губи време да го обсъжда. Прегърнала Шон, устните й докоснаха шията му и за десет секунди тя си помисли за Дани, желаеше сега там да е той, желаеше предсказанието на Тара да се сбъдне и той да я чака, докато порасне. Тя си спомни как той сочеше към тънкия сърп на луната и й обещаваше, че ще я превърне в лодка само за нея.

А тя му отговори, че той може да направи всичко.

Ню Лондон — солен и стар морски център, град на Военноморските сили, само на осемнайсет километра на изток, но някак си от другата страна на света, далеч от Блек Хол. Възможно ли беше Дани да е бил там през цялото време?

Точно тогава Бей чу колата на Тара по алеята. Остави факса на бюрото и изтича да се обади на децата.

Ани знаеше всички най-добри маршрути до яхтата на баща си. Сега тръгна по най-директния, направо през центъра на града.

Мина покрай бялата църква, покрай жълтата художествена галерия, покрай голямата къща, която пристигнала през пролива Лонг Айлънд преди сто години, натоварена на баржа, прекоси главния път и за малко един пикап не закачи задната й гума; накрая тя се спусна по черния път, водещ към пристанището. Ани знаеше колко близо е минал пикапът, но не й пукаше. Не можеше да почувства нищо — още не.

Спря рязко велосипеда си край доковете. Облегна го на големия червен склад и изтича към док номер едно. Това бе най-красивото пристанище в района и повечето лодки всъщност си бяха яхти. Големи, красиви яхти. Макар че самата Ани желаеше грациозна платноходка или може би кану, баща й определено предпочиташе моторните лодки.

— Моторната лодка ме закарва там, където искам да отида — обясняваше й той. — Не чакам вятъра, нито вълните, нито каквото и да е. Просто запалвам мотора и тръгваме.

— Знам, татко — съгласяваше се Ани, наблюдавайки белите платна на хоризонта, мирни и романтични, и някак си много по-прекрасни и успокояващи от шумното туптене на дизеловите мотори. Тара ги наричаше „миризливци“. — Но платноходките са толкова красиви.

— Че на кого му трябва красива лодка, след като си имам теб? — питаше той и я прегръщаше. — Ти си цялата красота, от която се нуждая.

Ани си спомняше с болка думите му. Краката й тупаха по дока, покрай всички големи яхти „Хинкли“, „Херешоф“ и „Олдън“. Обърна се наляво върху онази част от дока с формата на буквата Т и почти веднага се усмихна.

Изпита облекчение. Там, разлюляна нежно, бе яхтата на баща й. Голямата спортна риболовна яхта „Алдебаран“ блестеше на слънцето. Металните части бяха полирани, а грациозната извивка на корпуса улавяше светлината.

Усмихната, Ани притича до дока. Очакваше да чуе Джими Бафет, любимеца на баща й, да пее от уредбата. Може би баща й просто е имал нужда от един почивен ден. Дошъл е тук малко да се поотпусне. Тя стъпи върху спасителното въже на палубата и изтича до илюминатора.

През миналата година той държеше специалния подарък на Ани тук, на яхтата, и тя почти очакваше да го види сега: малка лодка, която тя му направи за Коледа преди две години, изрязана от балсамово дърво и боядисана в тъмнозелено: гребна лодка, а не моторница. Той каза, че винаги ще я носи със себе си. Но подаръкът не беше там…

Докато обикаляше кабината, тя видя, че яхтата изглежда здраво заключена със сребристия катинар. Това означаваше, че баща й не е тук — но все пак тя не се разтревожи особено. Ани знаеше комбинацията: 3-5-6-2. Можеше да слезе долу и да провери.

Но когато започна да върти шайбата на ключалката с палеца си, усети, че е мокра и хлъзгава. Погледна си ръката и видя кръв.

— И не само по ръката й и по ключалката: имаше кръв и по дървеното перило на стълбата към каютата. Точно там, в ъгъла, сякаш някой си бе разбил главата, слизайки към каютата.

На Ани й се искаше да вярва, че кръвта е от риба.

Татко й сигурно бе уловил лефер. Или костури. Или дори акула.

Той винаги носеше риба на борда, а където имаше риба, имаше и кръв. Разпорване, чистене, измиване на рибата… толкова мръсна работа.

Но очите на Ани се изпълниха със сълзи; тя някак си усещаше, че тази кръв не е от риба. Баща й бе най-подреденият моряк на земята. Винаги на палубата имаше навит маркуч и той измиваше внимателно лодката след всяко пътуване.

— Ани!

Щом чу името си, тя се завъртя. Майка й слизаше надолу с Тара, но като зърна лицето на Ани, тя се затича. Сега Ани плачеше толкова силно, че дори вече не виждаше майка си, но чуваше стъпките й по дългия док, а после усети как лодката се разлюля и подскочи, когато Бей се хвърли на борда и грабна Ани в прегръдките си.

— Случило му се е нещо ужасно — проплака момичето. — Той е ранен, мамо, или нещо по-лошо… бил е тук, но вече не е и е ранен…

3.

Полицаите пристигнаха за по-малко от десет минути след обаждането на Бей, три коли спряха в корабостроителницата. Бей се опита да задържи Ани, но дъщеря й се отдръпна, твърде разтревожена, за да стои на едно място. Тя слезе по дока и махна на полицаите.

— Днес сигурно няма никакви престъпления — предположи Тара. — Толкова много полицаи за толкова малко рибешка кръв.

— Надявам се да е така.

— Наистина ли? Напълно бих те разбрала, ако изпитваше нещо друго — започна Тара, опитвайки се да я разведри; но спря веднага щом видя изражението на Бей.

— Погледни Ани — тя не е на себе си. Ами ако той е ранен зле?

Когато полицаите приближиха, момичето изтича и застана до майка си. Бей говореше внимателно, опитвайки се да запази спокойствие, докато им предаваше известните й факти: че Шон е пропуснал съвещание в банката, че с Ани са дошли до лодката да го търсят и че са открили кръв на прага.

— Коя е неговата лодка? — попита полицай Пери, висок младеж с къса черна коса, който сега се усмихваше мило на Ани.

— Тази — кимна момичето и изтича до „Алдебаран“.

— Хубава рибарска яхта — поклати глава полицай Дейтън.

Бей нищо не каза, само наблюдаваше как полицаите се качват на борда. Гадеше й се; Тара я хвана за ръката и я стисна здраво. Наблюдаваха как полицаите оглеждат кръвта отблизо; вървяха бавно по палубата, поглеждайки нагоре към небето и встрани към водата. Ани стоеше на палубата, без да откъсва очи от тях.

— Защо гледат във водата? — попита внезапно тя, обръщайки се към майка си.

— Мисля, че трябва да потърсят улики навсякъде — отвърна Бей.

— Само улики?

— Да, скъпа.

Бръчката между веждите на Ани стана по-дълбока, а сърцето на майка й биеше все по-силно. Никога нямаше да прости на Шон за този момент, когато дъщеря им наблюдаваше как полицаите оглеждат водата, търсейки тялото му. И от тази мисъл кожата й стана леденостудена; тя се ужаси за съпруга си.

Един от полицаите вдигна радиостанцията си и се обади. Полицай Пери попита Бей дали знае комбинацията за катинара, за да се уверят, че Шон или някой друг не лежи ранен вътре.

— Входът е заключен отвън. Не може да е там.

— Все пак за всеки случай.

Тя се поколеба.

Не беше сигурна точно защо. Колкото повече чакаше, толкова по-добре осъзнаваше, че се страхува от онова, което ще открият вътре — Шон лежи ранен или нещо по-лошо и всички онези неща, които той криеше от нея.

— Три-пет-шест-две — изтърси Ани.

— Може ли? — попита полицай Пери, очаквайки позволението на Бей да влезе. Тя кимна.

Той отвори капака и се спусна вътре в яхтата. Полицай Дейтън го последва. Бей наблюдаваше. По чакъла изпращяха гуми; тя се обърна да погледне и видя един тъмен седан да паркира до полицейските коли. Двама мъже, и двамата с костюми, слязоха от колата, а след тях се приближиха и още двама униформени.

— Май че това са важните клечки — предположи Тара.

— Ще намерят татко, нали? — попита Ани.

— Можеш да се обзаложиш — успокои я Тара и я прегърна. — Дядо ми беше полицай и винаги мога да позная добрите следователи. Онези двамата са отлични професионалисти — веднага познавам.

Бей остави дъщеря си при най-добрата си приятелка и се качи на борда. Трябваше да види с очите си; ако той беше долу, тя също трябваше да бъде там. Хвана се за хромираната дръжка в горната част на стълбата и се спусна в каютата.

Полицаите не я забелязаха веднага. Те се бяха навели над нещо и разговаряха тихо. Каютата беше затворена и миришеше на нещо плесенясало и сладко. Яхтата се люлееше леко на дока, издавайки неравномерни приглушени звуци, когато решетките поемаха ударите върху корпуса.

Сърцето на Бей биеше лудо. Тя се замисли през сълзи за последния път, когато семейството се качи на борда: правиха екскурзия до Рейс. Ловиха костури. Били хвана най-голямата риба, а Пиджийн хвана най-много. Минаха точно покрай мястото, където отдавна, по време на лятното равноденствие, Шон й каза, че иска да полети до слънцето.

Сега с пресъхнала уста тя се обърна към каютата на кърмата.

Койката беше разхвърляна — възглавниците на сини и бели райета бяха струпани накуп, а завивката бе измачкана, сякаш някой бе лежал наскоро върху нея. Странно, като видя това, сърцето й се поуспокои. Дали Шон е бил тук и е правил любов с някоя, когато е трябвало да вземе Пег? Паниката й намаля и на нейно място дойде вцепенението.

Тъкмо се канеше да излезе от каютата, когато зърна отворена папка с документи върху раклата с чекмеджета. Някои очевидно бяха счетоводни декларации — от клиенти на банката. Един лист, като онези, които децата използват при игра на миниголф, за да отчитат резултата, бе маркиран с „Х, Y, Z“. В полето с черно мастило бе надраскан камион или микробус за доставки; отстрани бяха написани думите „момичето“, „помощ“ и името „Ед“ оградени с тъмни завъркулки.

Какво момиче? Ани? Пиджийн? Бей? Тя се втренчи в рисунката на Шон. Той винаги имаше изнервящия навик да си драска, докато говори по телефона. Преди години Бей го дразнеше, че трябва да събира рисунките му и да ги издаде в книга — той беше майстор на гравюрите и карикатурите — или да ги занесе на психолог за анализ.

Какво можеха да означават камионът и „момичето“? Някаква мъжка шофьорска логика, скорост на осемнайсет колела и желание за Линдзи? Или за някоя нова? Сърцето й се свиваше, като си помислеше за това. С треперещи ръце огледа останалите листове от папката.

Лист бяла хартия привлече вниманието й. Не можеше да бъде… Тя го вдигна и се шокира — за втори път през този ден — от един призрак от миналото. Писмо, с нейния почерк, написано толкова отдавна…

Трябва да е възкликнала, защото полицаите внезапно разбраха, че е там. Чуха я и хукнаха през главния салон към каютата.

— Мадам, не можете да слизате тук — нареди полицай Пери с глас, доста по-строг отпреди.

— Но това е моята — нашата — яхта — опита да се усмихне тя.

— Съжалявам — заяви твърдо той. — Точно сега е сцена на престъпление. Моля ви, върнете се на дока и ни чакайте там.

Бей застина, шокирана от думите му. Пъхна писмото в задния джоб на шортите си и го последва до стълбата. Там видя нещо, което някак си бе пропуснала при качването си преди: крива диря от червени петна.

Малки червени петънца, водещи от отвора на капака към носа. И там, в предния край на канапето, където при онова последно пътуване децата вечеряха с рибата меч, която Шон им изпече на палубата, имаше синьо одеяло, сега изцапано в мораво и черно.

Само че изобщо не беше мораво и черно, осъзна тя, щом се качи на палубата и сърцето й подскочи в гърлото: това бе червена кръв, и то много.

Щом излезе от каютата на свеж въздух, зърна Ани и Тара, а скръбните им лица потвърждаваха, че нищо не е наред и че те също го знаят, че нещо през този бляскав, благословен, ясен син ден е преобърнало живота им.

Докато Ани стоеше там, стана нещо странно. Тя излезе от тялото си. Не като онези хора по телевизията, които умираха на операционната маса или при катастрофа и се издигаха над сцената, наблюдавайки лекарите и семействата си с нови, по-мъдри прозрения.

Не, когато Ани напусна тялото си, тя полетя надалеч от дока, в миналото. Полетя в детството си, когато баща й я водеше на училище. Той я държеше за ръката и й пееше песничка, когато стигнеха до пресечката:

„Спри, огледай се и се ослушай, преди да пресечеш.

Използвай очите си, ушите си, преди да използваш краката си…“

Той я пазеше, учеше я как да се справя сама. Това бяха любимите й моменти с баща й, когато другите деца бяха у дома с майка й, когато той не беше прекалено зает с работата, риболова или с приятелите си — и преди тя да напълнее, и да го разочарова. Ани усещаше пълната сила на неговата любов по време на тези разходки до училището; когато той се обръщаше, за да я остави на широките гранитни стъпала, тя имаше чувството, че слънцето залязва, сякаш огромната му топлина й бе отнета.

Сега майка й и Тара разговаряха приглушено. Полицаите тичаха по палубата; на паркинга радиостанциите им пищяха в колите. Хората не обръщаха същото внимание на децата както на възрастните, така че двамата мъже с тъмните костюми говореха на униформените полицаи така, сякаш Ани не беше там.

— Разследване — чу ги да казват. — Вътрешно… в банката… федералните…

— Мамо, какво значи „федералните“? — попита Ани и изтича при жените.

— Означава федералното правителство — обясни майка й, прегърна я и я залюля толкова успокояващо, че Ани за малко да си помисли, че всичко ще е наред, че цялото федерално правителство ще дойде да търси баща й. Тя просто се държеше за майка си, надушваше чудесната мамина миризма на лосион против изгаряне, лимонов одеколон и сол… вода.

Но после Тара прошепна на майка й:

— Това означава ФБР — и майка й въздъхна, а момичето се отдръпна.

Преди всички бяха дружелюбни, но сега станаха груби и студени, а Ани разбра, че баща й е заподозрян за нещо. Появи се нова кола и двама души с големи куфари излязоха от нея.

— Екипът по съдебна медицина — обясни Тара.

— Това е невъзможно — възкликна Бей.

За Ани не беше. Тялото й се носеше във въздуха. Вятърът минаваше през нея. Босите й крака, закотвени в широките дъски на дока, едва усещаха лятната горещина. Кожата й бе като опърлена, сякаш бе одрана, а вътрешностите й изтичаха в небето. Майка й посегна към нея, но тя не можеше да бъде хваната.

— Ани? — извика майка й с протегнати ръце.

Ани знаеше, че майка й се опитва да я успокои и че вероятно също се нуждае от прегръдка, но не можеше да й я даде точно сега. Тя бе Въздушното момиче. Напусна напълно тялото си — както морският охлюв изпълзява от черупката си.

А сега се превърна в пътешественик във времето и летеше напред в бъдещето. Затвори очи, за да закрие всяка гледка.

Замисли се за живота си, за това как баща й винаги я беше държал за ръката. „Коя е любимата ти песен, Ани? — питаше я понякога той. — Защото ще ги накараме да я свирят, когато тръгнеш по пътеката в църквата, в деня на сватбата си. Забрави за Менделсон… каквото ти си поискаш.“

Но Ани забрави за сватбения си ден — и без това момчетата не я харесваха — и се замечта за спортния си банкет. Тя беше ходила и преди, заради брат си и заради сестрата на най-добрата си приятелка, а сега направо се задуши, като си представи как седи на голямата маса заедно с родителите си. Щяха да си хапват… ребърца, любимите на баща й.

Ани щеше да е слаба. Нямаше да яде толкова много и да тренира толкова малко. Щеше да направи мускули, да изведе училището си до щатския шампионат. И щеше да е толкова слаба и красива…

Директорът щеше да произнесе името й. Ани щеше да отблъсне стола си назад и изправена високо, така че родителите й да не критикуват стойката й, щеше да мине сред масите до сцената. Хората щяха да я аплодират. Другите родители щяха да се усмихват на баща й, да му вдигат палци за успех заради нейното майсторство в — Ани се замисли, търсейки най-съвършения спорт — хокея на трева!

Или футбол. Или лакрос[1]. Или гребане. Или баскетбол…

Спортът не беше толкова важен колкото аплодисментите, които Ани щеше да получи докато приемаше грамотата и трофея. После тя щеше да изтича надолу от сцената право в ръцете на баща си.

— Госпожо Макбий?

Гласът на полицая прекъсна бляновете й.

— Да? — обади се майка й.

— Сега ще разчистим този район. Защо не се приберете? Много скоро някой ще се свърже с вас.

— Какво говореха онези полицаи за „федералните“? — попита майка й, сочейки с пръст.

— Скоро ще се свържем с вас.

— Моля ви, кажете ми сега — настоя тя с треперещ глас. — Имам три деца. Те също се тревожат за баща си. Какво да им кажа?

— Скоро, госпожо Макбий. Веднага щом имаме някаква информация.

Майка й отстояваше своето, сякаш решаваше дали да настоява да научи повече сега, или да поиска да разговаря с някой по-висшестоящ. Тя беше смела и настоятелна, когато се налагаше.

Но точно сега Ани видя начина, по който майка й поглежда от човека към нея… Взирайки се в очите на Ани, тя сякаш взе решение. Очите им се срещнаха и майка й се усмихна. Ани видя как борбеният дух я напусна.

— Да се прибираме, скъпа — предложи Бей.

Момичето кимна, неспособно да говори.

Майка й я притегли в прегръдката си, сякаш тя бе малко дете, а не дванайсетгодишна, при това много скоро щеше да стане известна спортна звезда. Но Ани нямаше нищо против. Тя се притисна към майка си, не искаше помежду им да остане и сантиметър празно пространство, докато вървяха заедно с Тара обратно по дока, надалеч от яхтите и полицаите и накрая влязоха в колата си.

Били наблюдаваше дали някоя кола няма да спре в алеята им: на майка му, на баща му, не го интересуваше коя точно. Не се тревожеше много за баща си, макар да знаеше, че всички други се тревожат. Баща му вероятно бе останал да работи до късно. Той обеща никога вече да не се забърква с онази странна дама и Били му вярваше.

Но дори да не се забъркваше, той бе малко прецакан. Били мразеше да мисли за това. Пиджийн бе разстроена заради това, че не отиде на миниголф. Цял ден го очакваше с нетърпение, та тя бе само на девет — деветгодишните наистина приемат тежко подобни неща.

Той погледна към нея; седеше намусена край масата за пикник. Това жилаво детенце, не по-голямо от бобова шушулка. Една буболечка се катереше по крака на масата. Пег бе навела глава, наблюдаваше буболечката и й говореше. Това бе върховно. Били се приближи, за да слуша.

— Той обеща, наистина. Днес щях да взема зелената топка. В Пиратската пещера ти позволяват да си избереш топка за голф, имат от всички цветове и аз обикновено избирам светлосиня, но днес ми се искаше зелена. Трябва да е забравил. Аз не бих забравила, ако той ме чакаше. Буболечките са красиви. Защо си толкова лъскава?

— Хей — подвикна Били.

— Какво — отвърна сестра му, без да вдига поглед.

— На кого говориш?

— На никого.

— О! Сигурна ли си, че не говориш на тази буболечка?

— Аз не говоря с буболечки. Мама кога се прибира?

— Скоро.

Главата на Пег още бе обърната надолу. Били си представяше как цялата кръв от тялото й се стича в мозъка и беше сигурен, че по-големият брат трябва да предприеме нещо в този случай. Ани му го беше показвала безброй пъти, така че той постави нежно ръка върху рамото на Пеги и я изправи.

— Хей — извика той. — Седни изправена.

— Просто гледах: онази буболечка, не съм разговаряла с нея.

— Гледай я с изправена глава.

— Исках да играя голф — изплака тя с блеснали очи.

— Пак ще отидем. Само че не днес.

— Гадно е.

— Голяма работа.

— Татко пак ли е с онази дама?

— Не — отвърна Били.

— Откъде знаеш?

— Той обеща.

Пеги кимна. Това бе достатъчно за нея. Или може би като Били тя просто бе решила да вярва в най-доброто за баща им — това се наричаше „оправдавам поради липса на доказателства“.

— Цял ден ли ще седиш тук? — попита той.

— Да — кимна момичето. — Ще седя тук на тази маса за пикник и цял ден ще гледам буболечката. — Устните й трепнаха; той успя да я разсмее.

— Ще пропуснеш тренировката си.

— А?

— Аз ще ти подхвърлям. Хайде, вземи бухалката. Да видим как ще удариш една и ще я пратиш извън парка.

— Това е двор, Били. Хей!

— Пфу, забравих — добре, че ми напомни!

У дома беше тихо. Слънцето залязваше, но все още имаше много светлина. Били и Пег играеха бейзбол в страничния двор; те изтичаха към колата, когато тя влезе. Всички се събраха заедно, малко племенно събрание; и задаваха милиони въпроси.

Били и Пиджийн:

— Видя ли татко? Какво става?

Ани към тях:

— Не се ли прибра у дома? Изобщо ли не се е появявал?

И Бей, с разбито сърце заради децата, заради семейството, което тя и Шон създадоха:

— Деца, няма ли просто да си поиграете докато аз се опитам да открия някои отговори? Наглеждайте се един друг… Пеги, знам… миниголфът не може ли да почака до утре? Ще отидем утре…

Били и Пеги казаха, че ще продължат да играят и да чакат баща си. Ани поиска да влезе вътре. Бей отиде в кухнята, а Тара последва Ани в кабинета. Тя ги чуваше.

— Добре, скъпа — съгласи се Тара с ирландски акцент, наследен от баба й. — Ще си поиграем на козметичен салон. Аз ще ти направя педикюр, става ли? Избрала съм ти този прекрасен нюанс… „Весело розово“. Харесваш ли го, скъпа?

— О, Тара… не искам да си играя.

— Глупости, скъпа. Седи си спокойно. Дай ми крачищата си, моето момиче. Отпусни се назад, а аз ще ти разкажа за последното си посещение при козметичката. Нещо се обърка, когато ми масажираше лицето. Парата бе доста гореща и заприличах на баба с пришки. Наистина, изобщо не приличаше на онова, което исках. Изпитвала ли си нещо такова?

— Никога не съм си правила масаж на лицето — отвърна Ани с едва доловим смях:

— О, скъпа. Може би, след като приключим с пръстите на краката, ще ти направя една маска с белтъци и бира. Не че имаш нужда с тази кожа. Някой казвал ли ти е, че имаш тен на дива ирландска роза? Не? Е, просто се отпусни назад и ми позволи да бъда първата… Думите и престореният акцент на Тара почти успяха да накарат Бей да се усмихне. Приятелката й излъчваше толкова щедрост, обгръщаше любимите си хора с безгранична доброта и настроение, винаги знаеше как да помогне.

Надявайки се, че Ани е добре за момента, Бей се подготви за действие. Излезе от кухнята, мина по коридора, качи се горе и влезе в спалнята. Огледа се, сякаш никога преди не беше влизала в тази стая, и затвори вратата.

Белите завеси, повдигнати от нежния ветрец, се ветрееха през отворените прозорци. Детските гласове долитаха от двора, но Бей почти не ги чуваше. Тя се разхождаше по пода — полирано дърво, покрито със стари плетени черги, направени от баба й — и стигна до леглото. Всичко върху него беше бяло: чаршафи, калъфки и летният юрган. Това бе едно от любимите й луксозни удоволствия, легло изцяло в бяло. Винаги изглеждаше толкова чисто и свежо, готово да те дари със сладки сънища.

Седнала на ръба на леглото, тя бръкна в джоба си и извади писмото, което откри на яхтата. Ръцете й трепереха. Очите й се плъзнаха по страницата. Макар да беше писала това до Дани Конъли преди двайсет и пет години, почеркът й изглеждаше същия като днес.

Това писмо не бе изпратено никога. Тя го написа като чернова, после го преписа. Тогава беше на петнайсет; имаше дълга червеникаворуса коса и силен загар и караше колелото си навсякъде. Обличаше бански костюм само с една тениска върху него, без да се стеснява.

Беше толкова влюбена.

Дали знаеше тогава какво е любов? Дори и сега не беше сигурна. Първите любовни тръпки са тайнствени за момичето, което ги изпитва. Сърцето бие твърде бързо, имаш усещането, че си застанала на ръба на света, ръцете ти не могат да се успокоят…

Дани бе всичко за нея. За него тя бе едно хлапе, дете, което го притесняваше, докато си вършеше работата, докато строеше новата дървена пътечка. Имаше и друга работа — боядисване и ремонт на бараката за пазача на паркинга, ремонт на оградата на магазина на Фоли — но главното бе новата пътека.

Шон се опитваше да я уговори да плуват до остров Уикланд или да скачат във водата от скелето над река Ейт Майлс, или да се включат във флотилията от лодки към Ориент Пойнт, но Бей стоеше до Дани, подаваше му пирони и се учеше как да върти чука.

Мислеше си, че той може да построи всичко. Бе облечен в износени панталони и избеляла плажна тениска. Тя си спомни как кестенявата му коса блестеше на слънцето. Той имаше шапка на „Ред Сокс“, но рядко я носеше.

Една сутрин, точно преди да започне работа, бейзболната шапка бе оставена върху капака на колата му и тя се бе втренчила в нея, а той сякаш прочете мислите й, усмихна се и я сложи на главата й. Пръстите му докоснаха косата й, тя се почувства слаба и силна едновременно и й се искаше той отново да докосне косата й.

Даниъл Конъли. Дани. Името му винаги бе магия за нея. Сега се взираше в името и си мислеше за онова лято, толкова отдавна — почти го виждаше. Преди да си замине в края на лятото, той й направи люлка като полумесец — морско сребърна дъга от плаващи дъски. Писаха си през цялата следваща зима; Бей стана на шестнайсет и започна да излиза с Шон. Дани замина за Европа. Престанаха да си пишат, той не се върна следващото лято и тя изгуби всякаква връзка с него.

Сега, хванала писмото си, тя се чудеше защо Шон го е взел. За какво беше факсът; защо Шон се е свързал с него? Може ли това да е същият Дан Конъли? Бей не знаеше, че Шон дори си спомня за съществуването му — или че му пука, ако си спомня. Това бе толкова отдавна.

Тя стана и отиде до края на леглото. Там имаше стара ракла, в която прибираше одеялата, но някога това бе раклата на надеждите й. Такова старомодно понятие, мислеше си сега. Баба й й я подари за завършване на гимназията. Принадлежеше на прабаба й и бе пристигнала с кораба от Ирландия. Някои от първите неща, които Бей прибра вътре, бяха нейните писма и писмата от Дан.

След двайсет и пет години брак с Шон и три деца, тя не можеше да повярва, че все още ги пази, но ги откри там: куп писма, завързани с ластик. Вглеждайки се по-внимателно в листа, който намери на яхтата, тя осъзна, че това е ксерокопие и забеляза онова, което бе пропуснала преди — бележката с почерка на Шон: „Корабостроителница «Елиза Дей», Ню Лондон“.

Объркана, Бей затвори очи. Знаеше, че има само няколко минути, преди Ани и другите деца да влязат и да поискат да разберат какво става. Те се бояха за баща си и Бей трябваше да им каже нещо.

Дланите й бяха лепкави, сърцето й препускаше твърде бързо, главата й се въртеше и тя не можеше да повярва на случилото се. Какво означаваше всичко това? Приличаше на нечий чужд кошмар. Хванала писмото, втренчена в него, тя се запита какво ли си е мислил съпругът й.

Тогава той ревнуваше от Дани Конъли. Въпреки разликата във възрастта, въпреки това, че Дан се отнасяше с нея като със сестра, Шон бе достатъчно умен, за да забележи съперника си. Чудеше се как Бей може да предпочете да виси край недостроената пътечка пред водните ски в Пролива. А Шон, с буйния си темперамент, никога не би могъл да разбере тихата страст на поетичния ирландски дърводелец.

Бей отново се замисли за папката, където откри писмото. Виждаше ясната рисунка на буса, неясните заврънкулки на „момичето“. Шон отново се бе захванал с това; това бе всичко, което можеше да й дойде на ума. Той бе обсебен от някоя жена.

Не знаеше какво друго може да е; не можеше да си представи. След всички тези години заедно тя не знаеше как функционира умът на съпруга й.

[1] Lacrosse — древна индианска игра на топка; сега се играе в САЩ, Канада и Великобритания; използват се дълги ракети, в които топката се „носи“. — Б.пр. ↑

4.

Тара държеше ходилото на Ани в лявата си шепа, а с дясната лакираше ноктите й в розово. Кракът на момичето бе голям като на жена, но Тара се пренесе назад във времето, когато Ани бе още бебе, а тя — кръстницата й — играеше с нея на „това малко прасенце“, разсмиваше я и й се искаше някой ден да си има своя дъщеря.

— Скъпа, получаваш наградата — възкликна Тара.

Ани не отговори. Почти бе забравила за педикюра, а вниманието й бе приковано към стълбите. От там не се чуваше нито звук. Бей бе плашещо мълчалива и това безпокоеше още повече Тара.

— Не искаш ли да разбереш каква е наградата?

— Каква награда? — попита момичето.

— За най-красиви крака на плажа. Отлични момичешки крака на плажа. Тези мазоли си съперничат с всичките, които двете с майка ти имахме на твоята възраст. Близки сблъсъци с нахалници, ловене на раци по скалите, белези от гореща смола — ти си голяма работа.

— Благодаря — кимна Ани, без да се усмихне. — Какво става горе? Защо не търсим татко?

Тара си пое дълбоко дъх, концентрирайки се, сякаш на този свят нямаше нищо по-спешно от това да нанесе лака.

— Е, търсим го. Имам предвид, че майка ти се занимава с това. Тя е в постоянен контакт с полицията, както знаеш; сигурна съм, че говори с приятелите на баща ти, пита ги къде може да е отишъл. Нали го знаеш какъв е… — започна Тара и спря, защото навлизаше в опасна територия.

— Какво имаш предвид с това „знаеш го“? — попита Ани, хващайки се за това.

— О, имам предвид, че той обича да се забавлява. Винаги е готов за приключения, нали? — отвърна Тара и си помисли: „Като женкарството, което разбива сърцето на майка ти, като бягствата от семейството, прахосването на парите за обучението ти по казината…“

— Имаш предвид риболова? И лагеруването на открито?

— Точно така — отвърна тя.

— Ами цялата тази кръв? — попита момичето.

— Скъпа, знам — въздъхна Тара. Тя погали нежно крака й, взирайки се в тревожните очи на кръщелницата си. Нямаше какво да каже, за да обясни кръвта. Ако можеше да е толкова весела като майка си и измислеше някакви успокояващи мъдрости…

— Престани, Тара — настоя Ани, взирайки се в пръстите си. — Не мога просто да си седя тук и да се оставя да ми правиш педикюр. Трябва да изляза и да го потърся…

— Не, трябва да останеш точно тук, Ани — нареди Тара. — Мръква се и ти не можеш да излезеш просто ей така…

— Не, трябва — настоя момичето, почти извинявайки се, стана от плетената кушетка и тръгна към вратата. — Той може би се нуждае от мен!

— Ани, мръква се — извика след нея Тара, но тя излезе. Отвори задната врата и усети сладкия аромат на летния бриз. Небето все още беше светло, дърветата — сияйни; все още бе най-дългият ден в годината.

Бе време да се намеси майката. Тара се качи горе и застана пред затворената врата на Бей. Почука веднъж, после влезе. Най-добрата й приятелка седеше на края на леглото, втренчена в отворената ракла на надеждите с писма в ръце. Тара седна до нея и плъзна ръка по раменете й.

— Дъщеря ти излезе.

— Излязла е да намери Шон.

— Разбира се. Със седем пръста лакирани в розово. Предполагам, че така ще се почувства по-добре, като върши нещо, но скоро ще се мръкне.

— Добре, да идем да я приберем — заяви Бей и стана.

— Какво има тук?

— Дани Конъли.

— Какво? — попита приятелката й, шокирана от това име, изплувало от миналото.

А Тара усети, че писмата по някакъв начин крепят Бей.

— Пазя старите ни писма. И днес открих едно от тях в яхтата на Шон.

— Шегуваш се — че какво ще прави с него?

— Нямам представа, но открих и един факс от Дани. Изглежда, Шон се е свързал с него, да му построи лодка. Дани е станал корабостроител.

— Добре. — Тара кимна. — В това има някакъв смисъл.

— Всичко изглежда толкова пресилено — Шон отива при Дани за нещо. С всички тези неприятности в брака ни какво добро си е мислел, че може да излезе, като изкопае точно този епизод от миналото?

— Бих казала, че Шон не мисли трезво — отсъди другата жена. — Защото той със сигурност не би изглеждал добре, сравнен с Дан Конъли — поне с онзи Дани, когото всички познаваме. Онзи Дани би го намразил заради това, което ти е причинил. Ще му се обадиш ли?

— Тъкмо си мислех за това — кимна Бей. — Но не искам. Не ми е приятно да му се изтърся изневиделица след толкова години и да кажа: „О, чувам, че съпругът ми иска да си купи нова лодка от теб и между другото — той изчезна.“

Пое си дълбоко дъх, сякаш искаше да продължи, когато се чу звънецът на входната врата. Тя пусна писмата на леглото, а Тара сведе поглед към тях. Дан Конъли — най-готиният мъж, който някога е въртял чук в лятното царство на Хабърдс Пойнт.

Ето, това беше мъж, който можеше да плени Бей. Не като Шон Макбий, който успяваше само да разбие сърцето й.

Навън се смрачаваше и светулките бяха започнали да примигват в розовите храсти, когато Бей отвори вратата. Били и Пиджийн се бяха прибрали и тя се огледа за Ани, макар да видя Марк Боланд, застанал на най-долното стъпало. Много висок, той беше в тъмносин костюм, червена вратовръзка и очила със златни рамки. Бей се опита да се усмихне, но щом забеляза строгото му изражение и още по-строгите лица на двамата непознати в тъмни костюми, застанали от двете му страни, и на другите отзад, когато видя полицаите Пери и Дейтън да слизат от патрулните си коли в края на алеята, сърцето й се сви и усмивката й изчезна.

— Здрасти, Марк — каза тя.

— Бей, трябва да открием Шон — заяви той.

— Знам — всички се тревожим.

— Тревогата не е достатъчна — настоя Марк.

— Аз съм специален агент Джо Холмс — представи се единият мъж, пристъпи напред и я погледна в очите, сякаш, двамата бяха сами. — Аз съм от ФБР. Това е колегата, ми Андрю Крейн.

— ФБР? — допита Бей и се сети какво бе дочула Ани, за какво я попита преди това: Федералните.

— Ако можеш да ни кажеш къде е той, Бей — започна Марк. Лицето му беше зачервено, а от оредяващата му черна коса се стичаха капки пот. — Той…

— Това е заповед за обиск — обясни Джо Холмс и подаде лист хартия на Бей. Тя го погледна, докато няколко мъже се качиха по стълбите, заобиколиха нея и Тара и влязоха в къщата.

— Дай да го видя — настоя Тара и взе листа от ръката й, докато Бей гледаше надолу и видя напечатаното върху него: „… информация, записи, документи, материали…“

Бей усети раздразнението на Джо Холмс, когато Тара пое нещата в ръцете си.

— А вие сте? — попита той.

— Аз съм consigliere[1] на госпожа Макбий — заяви Тара с опасно блеснали очи.

Специални агенти Холмс, Крейн и другите се промъкнаха край тях. Бей чуваше стъпките им. Втурна се в кухнята.

— Деца! — извика тя паникьосана. — Елате тук!

Били и Пиджийн изтичаха по коридора.

— Били, скъпи — обърна се към него Бей, опипвайки джобовете си за пари. Ръцете й трепереха толкова силно, че почти не можеше да ги използва. Извади десетдоларова банкнота и му я подаде. — Веселият фургон на плажа ли е? Ще купиш ли един сладолед на сестра си? — След вечеря фургоните на плажа бяха едно от големите забавления в Хабърдс Пойнт, но точно сега и двете деца сякаш бяха пуснали корени в кухнята.

— Какво има, мамо? — попита Били.

— Мамо, това са полицейски коли — прошепна Пеги, втренчила се през прозореца.

— Знам, Пеги — отговори тя и я притисна до себе си. — Опитай да не се тревожиш. Всичко ще бъде наред. А сега, ще слезеш ли на плажа с брат си?

— Татко ли е? Случило ли се е нещо с татко? — попита детето с писклив глас.

— Всички го търсят — успокои я Бей. — Наистина ще го намерим скоро. Били?

Синът й неохотно кимна и тя трябваше да се въздържи да не го целуне. Той взе парите и хвана сестра си за ръката.

— Хайде, Пеги.

— Не искам да…

— Ще потърсите ли и Ани? — попита Бей. — Тя излезе преди малко. Не искам да остава навън, след като се мръкне…

— Вече е почти тъмно — напомни й Пеги.

— Не се отделяй от брат си. Само долу до плажа, до Веселия фургон, нали? След малко ще дойда да ви взема.

Децата излязоха от къщата. Бей ги наблюдаваше как слизат по тротоара, увери се, че вече не могат да я чуят, и се обърна към Марк Боланд.

— ФБР? — попита, напълно шокирана. — Обадил си се на ФБР заради кръвта на яхтата?

— Не — отвърна той, поглеждайки със съжаление.

Бей примигна, чувстваше се много странно.

— Защо тогава са тук, Марк? Какво става?

— Разследват Шон от доста време. Аз получих призовка миналата седмица за банкови документи…

— Какво твърдят, че е направил?

— Че е присвоил пари.

Бей усети ръката на Тара на рамото си. Поклати глава.

— Не и Шон. Той не би направил такова нещо.

— Споменавал ли е някога за Каймановите острови? — попита Марк. — Или за Белиз? Коста Рика?

— Само като места за гмуркане — отговори Бей. — И за спортен риболов… Той мечтаеше да закара „Алдебаран“ до Белиз заедно с децата… да вземе всички от училище и да тръгнат след черната риба меч…

— Защото мислим, че именно там някъде е прехвърлил парите. Сигурно е използвал електронни трансфери, за да депозира сумите там и на Кайманите — търсим компания — черупка[2] злоупотребата с доверителна сметка…

— „Алдебаран“? — попита агент Холмс, влизайки в кухнята с листове в ръка.

— Да — ярката червена звезда от съзвездието Телец. Така се казва яхтата.

— Госпожо Макбий — започна специален агент Холмс, — изследвахме кръвта на яхтата и е много възможно да е от съпруга ви. Група АВ отрицателна не се среща често.

— О, боже! — възкликна тя и изведнъж й прималя, представяйки си одеялото, напоено с кръв.

— Ако е от него, а ние мислим, че вероятно е така, той е изгубил много кръв. Сигурно се е нуждаел от лекарски грижи…

— Проверихте ли в болниците? — попита Тара, придържайки Бей. Гласът й прозвуча силно и уверено, почти като предизвикателство към агента.

— Разбира се, госпожице…

— О’Тул — отговори тя.

— Да, госпожице О’Тул, проверихме във всички местни болници и в центровете за бърза помощ. Не открихме и следа от него.

— Хората не се изпаряват във въздуха — настоя Тара. — Дядо ми беше полицай и винаги казваше това.

— Дядо ви е бил прав — обясни агентът, а кафявите му очи бяха сърдечни, но непоколебими, когато премести поглед от Тара към Бей и обратно, приковавайки го върху Тара. — Хората не изчезват. Но хората с рана на главата като господин Макбий са в сериозна беда.

— Откъде знаете, че има рана на главата? — попита Бей.

— Защото открихме коса и кръв на ръба на масата — обясни специален агент Холмс. — Някой се е ударил в тази маса с огромна сила. Смятаме, че е бил Шон, че се е биел с някого, че са го блъснали или са го ударили силно.

— Шон не беше побойник — поясни Марк Боланд пребледнял. Той отметна косата от челото си и погледна към Бей. — Той беше такъв добряк.

— Е добряк — поправи го рязко тя.

Ако Марк знаеше колко го мрази Шон за това, че той стана президент, пост, който Шон очакваше да получи.

— Може ли да получи амнезия? — попита. Тара. — Ако си е ударил главата?

— Всичко е възможно — отговори Холмс. — Но тази история ще се появя довечера в медиите, хората ще го разпознаят и ще ни се обадят. Или на вас, госпожо. Макбий. Ако вече не са го направили. Вие говорихте ли със съпруга си? Или с някого, който го е виждал?

— Не — отвърна тихо Бей, есе още поразена от това, че Марк употреби минало време. Той си мислеше — всички мислеха — че Шон вече е мъртъв. А Бей знаеше, че съпругът й е всичко друго, но не и добряк. Той беше пламенен, раздразнителен, ентусиазиран за всичко, което обичаше, и много откровен за нещата, които мразеше. Дали Марк знаеше това? Шон участва в шампионатите по баскетбол в гимназията и в колежа. И все още влагаше страст във всичко, което правеше. Шон често канеше Марк на борда на „Алдебаран“ на лов за акули край Монтаук и Вайнярд, както и да залагат в казиното. И на голф в клуба. Колко много различни лица носеше Шон пред хората? Пред нея?

Бей си спомни коледния купон на банката в яхтклуба миналата година. Измъчена след историята с Линдзи, тя не искаше да отиде. Предпочиташе да си остане вкъщи, да се скрие от любопитните очи на всички. Но Шон я прегърна и я помоли да промени решението си.

— Ти си тази, която обичам — заяви й той, гледайки я право в очите. — Съмнявам се, че някой знае какво се е случило, но ако знаят, нека да им покажем от какво сме направени, Бей. Моля те. Хората ще говорят, ако си останеш у дома. Те отчитат тези неща — кой е дошъл и кой не. Марк и Алис си имат техния идеален брак…

— На кого му пука, Шон? Не е важно какво си мислят хората от банката — а какво има между нас.

— Искам и между нас да бъде по-добре; искам да бъда един по-добър човек — каза Шон е толкова страст в очите, че привлече вниманието на Бей; тя почти повярва, че той говори сериозно. — Искам да престана…

— С какво да престанеш?

Той замълча и наведе глава. Бей се напрегна, чудейки се дали ще й признае нещо ново за Линдзи — или за някоя друга жена. Сега, като си спомни за това, тя се чудеше дали не искаше да й каже нещо друго.

Те отидоха на коледния купон в яхтклуба. Марк и Алис ги поздравиха сърдечно с прегръдки и целувки. Линдзи тактично остана в далечния край на голямата зала, Франк Алингам целуна Бей по бузата и я накара да му обещае, че ще танцува с него. Марк хвана Шон, дръпна го настрани за момент да поговорят за работа… спомняйки си това, Бей се сети, че Марк бе загрижен за един от частните клиенти на Шон.

— Съпругът ми винаги работи — каза тогава Алис и се усмихна кисело’. — Дори на коледния купон, просто не може да остави Шон да си прекара добре.

Бей си спомни, че бе направо хипнотизирана от това колко лъчезарна изглеждаше Алис, сякаш нямаше никакви тревоги на този свят. Блестяща кожа, съвършена прическа, диамантени обици, очи, вперени с обожание в съпруга й. Те нямаха деца и се движеха в по-елитни социални среди от семейство Макбий. Линдзи, Фиона Милс, Франк Алингам — всички те приличаха на съвършени хора от един друг свят.

Само като попаднеше в една стая с Линдзи. Бей се чувстваше като призрак, изгаряше от унижение. И не пропусна тънкия намек на Алис за старшинството на Марк. Но въпреки всичко това тя се изправи, пое си дълбоко дъх и отвърна на усмивката й.

— Съпругът ми няма нищо против да се занимава с банковия бизнес — отвърна Бей. — Нали знаеш, той прави всичко за клиентите си, Алис.

Сега, когато полицията и ФБР се тълпяха в къщата й, тя потръпна от този спомен. И си помисли за думите на Шон: „Искам да спра.“

Да спре какво?

— Госпожо Макбий — обърна се към нея специален агент Холмс. — Когато се чуете с Шон или ако някой ви се обади и ви каже, че го е виждал, искам да се свържете с мен.

Но тя просто се взираше в него.

— Бей винаги постъпва правилно, господин Холмс — обясни Тара, надигна се и отметна черната си коса от загорялото си лице. Тя бе една черна ирландка, цялата изтъкана от огън и дързост. — Можете да разчитате на това.

[1] Consigliere (ит.) — съветник, адвокат. — Б.пр. ↑

[2] Компания — черупка или „пощенска кутия“ — фиктивна, но официално регистрирана компания, която няма съществени активи и не води операции; обикновено такива компании се създават за облекчаване на данъчното бреме или за провеждане на съмнителни операции в т.нар. „данъчни оазиси“. — Б.пр. ↑

5.

Минаха тринайсет дни.

И за тринайсет дни, почти половин прекрасен летен месец, толкова много неща се случиха и толкова много не се случиха. Местната преса бе пълна с истории за предполагаемите злоупотреби и изчезването на Шон. Новинарски коли от Ню Хейвън и Хартфорд паркираха пред къщата на семейство Макбий. Бей се опитваше да предпази децата от всичко това, но те сякаш заживяха в аквариум. Един репортер извика на Пиджийн, когато тя излезе на входната врата, а тя се разплака и изтича обратно вътре.

— Откъде знаят имената ни? — проплака детето. — Защо са тук? Къде е татко?

— Полицията все още го издирва — отвърна Бей. — Ще го намерят, скъпа.

— Но те го издирват, защото казват, че е лош. Той не е, мамо. Кажи им, че не е!

— Ще го направя, Пеги. — Тя я прегърна и я успокои, а вътре в себе си направо кипеше. Когато дъщеря й се успокои, Бей я целуна по челото и тръгна към вратата. Пое си дълбоко дъх и излезе на стълбите. Блеснаха светкавици и камерите се насочиха към нея. Червената й коса бе разрешена, тениската и шортите й бяха измачкани.

— Госпожо Макбий, какво мислите…

— Къде е съпругът ви?

— Как ще коментирате твърденията, че…

— Банковите попечители обвиняват…

Бей си пое дълбоко дъх, разтреперана. Репортерите, мислейки си, че се кани да отговори, се умълчаха. Тя огледа бавно тълпата, вида всичките микрофони и се прокашля.

— Оставете децата ми на мира — изрече спокойно.

Изненадани от думите й, те замълчаха за миг, а после въпросите започнаха отново.

— Банката… съпругът ви… сериозно нараняване в главата… къде се намира… сметките… твърденията…

Бей бе казала всичко, което имаше за казване. Обърна се, влезе в къщата си и затвори вратата. Извика Били и Пеги долу; Ани бе отишла у Тара. Двете й по-малки деца я погледнаха със страх и тревога в очите.

— Какво им каза, мамо? — попита Били.

— Казах им да ни оставят на мира.

— Не им ли каза, че татко е добър? Мислех, че ще им кажеш, че е добър! Не могат да продължат да говорят такива ужасни неща за него — промълви задъхано Пеги. — Всички грешат. Трябва да кажем на всички истината за него!

— Да — съгласи се Били. — Пеги е права. Трябва да кажем на всички какъв страхотен човек е татко. Писна ми тези идиоти да пишат лъжи за него! Ще изляза отвън да им разкажа истинската история!

— Не — спря го Бей. — Не искам да правиш това, Били. Чуваш ли ме?

Очите на Били се изпълниха с решителност. Той бе упорит като баща си. Бей устоя на погледа му.

— Чуваш ли ме?

Момчето кимна, но лицето му си остана напрегнато.

— Отсега нататък, докато репортерите си тръгнат, искам вие двамата да минавате през задната врата. Да прекосявате двора до блатото и от там да отивате на плажа. Ясно? Никой няма да ви преследва през калта. Не разговаряйте с тях. Искаме да дадем на баща ви възможност да обясни всичко това.

— Той ще се прибере ли у дома? — попита Били.

Сърцето й заби лудо.

— Надявам се, Били.

— Ами ако лоши хора са го ударили по главата и са го хвърлили зад борда? — попита Пеги.

— Кълна се, че ще убия всеки, който нарани татко — заяви Били.

— Аз също — изрече момиченцето.

— Не говорете така — промълви нежно Бей, вглеждайки се в разтревожените им очи. — Баща ви се е препънал и си е ударил главата в масата. Полицията ни каза това. Помните ли?

— Да, има амнезия — отвърна Били. — Лекуват го някъде и той не може да си спомни името си.

Лицето на Пеги се изкриви мъчително.

— Ако не си спомня собственото си име, как ще си спомни за нас? Как ще разбере как да се прибере у дома?

— Ще си спомни — увери я майка й, опитвайки се да запази спокойствие и да не даде на Пеги да забележи мъката или гнева й — или все по-нарастващото й убеждение, че Шон си спомня всичко и въпреки това е избягал.

Изглежда, на Били му допадна идеята да избягат от репортерите, така че той събра своите плажни принадлежности и тези на Пеги и я изведе през задната врата. Бей ги наблюдаваше как прекосяват двора и тръгват към плажа. Видя ги да махат на сестра си и на Тара, които бяха в градината на Тара. Ани спа неспокойно. Ужасяваше се от мисълта, че баща й е някъде сам-самичък на света, само с нейната малка зелена лодка за компания.

Останала сама, Бей се качи горе да полегне.

Съпругът й вероятно имаше сериозна контузия на главата и никой не знаеше къде е той. Дали ги беше изоставил, дали бе избягал заради престъпленията, в които го обвиняваха? Дали най-лошите им страхове бяха верни — дали беше мъртъв?

Тя се разплака, като внимаваше да не намокри възглавницата на Шон. Макар че го мразеше заради това, което им причини, тя не искаше да пере калъфката на възглавницата му, защото тя така ухаеше на него. Чу почукване на външната врата, но не му обърна внимание. То обаче не спря. Тя избърса очи и слезе долу.

Беше Джо Холмс, а репортерите стояха зад него. Бей погледна през вратата.

— Здравейте, господин Холмс — извика.

— Наричайте ме Джо — отвърна той. — Как сте? — Тя не отговори и той се изчерви. — Съжалявам — глупав въпрос — допълни и тя изведнъж се сети за кръговете под очите си, за факта, че е отслабнала с поне пет килограма.

— Влезте — покани го и отвори вратата.

— Децата ви тук ли са? — попита той.

Бей поклати глава. Погледна през прозореца и видя Ани и Тара да поливат градината. От маркуча се издигаше сребърна струя и блестеше на слънцето. Гърлото й се сви. Не беше стъпвала в градината си от тринайсет дни, откакто Шон изчезна. Джо проследи погледа й и те помълчаха за момент.

— Мислехме, че досега ще намерим Шон — обади се най-накрая той.

Бей кимна и се хвана за раменете, сякаш искаше да се задържи.

— А защо не сте? — избухна. — Казахте, че е ранен зле — не се ли е нуждаел от лекарска помощ?

— Определено — отговори Джо. — Проверихме всички болници в три щата. Обаждахме се на лекари, клиники…

— Кой още е бил на яхтата с него? Не може ли да ви помогне да го намерите?

— Който и да е бил, очевидно е преценил, че трябва да изтрие отпечатъците си. Има и други неща… Може ли да поговорим?

Бей кимна, а той я последва в кухнята и седна на една табуретка до масата. Отгоре висеше препарирана акула. Шон я улови миналото лято на път за Монтаук Пойнт. Бей не искаше мъртвото същество да виси в кухнята й, но той спечели.

— Обичате ли съпруга си? — попита Джо.

— Да — отговори без колебание тя.

— Сигурна ли сте?

Той се втренчи в нея, сякаш можеше да прочете мислите й и да разбере дали го лъже или не. Неуверена в себе си, Бей просто отвърна на погледа му и вдигна брадичка, после повтори:

— Да.

Беше се научила как да защитава семейството си — на всяка цена — от майка си и от майката на Тара.

— Тогава се надявам, че онова, което ще ви кажа, няма да ви съсипе — продължи Джо.

— Няма — отговори твърдо Бей. Но вътре в себе си трепереше.

— Вероятно знаете, че моята специалност са големите банкови измами.

— Не знам това, Джо. Знам само, че сте от ФБР.

— Съгласен съм. Е, аз съм от отдела в Ню Хейвън. Когато стане голямо престъпление, назначават хора, които са специализирани в определен тип престъпления. Моята специалност е…

— Банковите измами — довърши вместо него тя.

Той кимна.

— Нещо, което зная, което съм научил, е, че обикновено на вицепрезидентите не им е лесно да вършат злоупотреби, защото те не се занимават директно с парите. Ако има кражба, обикновено се търсят касиерите. Или понякога шефовете включват и управителите на клонове или други служители. Вътрешни хора за банката.

Устата на Бей пресъхна. Тя виждаше градината през прозореца. Беше ужасно, наистина. Преди няколко дни се чувстваше благословена, имаше беседки с рози, божури, жълти маргаритки, секирчета и делфиниуми, цъфнали като по чудо, беше благословена, имайки градината на своя живот, на своето семейство, която сега повяхваше и изсъхваше пред очите й.

Тя примигна и се заслуша.

— По-обичайно е вицепрезидентите да използват влиянието си… заемайки пари на фиктивни корпорации, които са създали… или да правят „лоши“ заеми, за които знаят, че няма да бъдат върнати… да събират комисиони… да използват властта си…

— Шон не би могъл да направи това — заяви Бей. — Той трябва да отговаря пред целия борд на банката. Попечители, други администратори…

— Хората го познават, вярват му — продължи Джо. Беше с раиран костюм и тъмносиня вратовръзка на малки бели точици; тя го видя как прокарва пръст по шията си, забеляза потта на челото му. Те нямаха климатик; не им трябваше, с морския вятър. Прекарваха летата по шорти и бански костюми. Отдавна в тази къща никой не носеше сако или вратовръзка. Всяка вечер, когато Шон влизаше, захвърляше сакото си.

— Точно така. Вярват му — потвърди тя, наблюдавайки как Джо се поти.

— Той присъства на заседанията на комисията по заемите, дава одобрението си за съмнителен заем; другите може да се учудят, но го пускат да мине. Казват си: „Хей, щом е добър за Шон…“ Може да подозират нещо, но щом той казва, че всичко е наред, те го правят. Не възразяват. Или, и ние току-що отхвърлихме тази възможност, някой от тях му е помагал.

— Намеквате, че е имало лош заем?

Джо кимна.

— Да, имало е. Преди шест месеца.

Бей се шокира.

— И вие го разследвате едва сега? Освен това какво ви кара да мислите, че Шон е извършил нещо нередно? Ако някой не си е изпълнил задълженията, вината е тяхна, не негова…

— Нещата се разпаднаха, когато Агенцията за защита на депозитите направи вътрешния си одит. Висок процент на съмнителни заеми от „Шорлайн“ — твърде много очевидни грешки са били прикрити. Те ни извикаха.

Нас, помисли си Бей: ФБР. Сети за онзи филм, „Недосегаемите“, за това как ФБР хвана Ал Капоне заради счетоводен проблем. Дали наистина водеха този разговор за нейния съпруг?

— Имало е три различни компании „в деликатно положение“ със заеми, одобрени от Шон. Плащанията не са направени… и ние видяхме онова, което от Агенцията за защита на депозитите вече знаеха — че банката не е трябвало да отпуска тези заеми.

— Значи, Шон е сгрешил.

— Това не е ясно.

— Не е ли невинен до доказване на противното? — попита Бей. — Ами другите служители? Вината не е ли и тяхна?

Той я погледна със съжаление. Онези служители не бяха изчезнали, не бяха напуснали семействата си. Бей заби нокти в дланите си, докато се вглеждаше в снимката на Шон на полицата и се опита да запази спокойствие.

— В Кънектикът полицията и ФБР поддържат близки контакти със служителите по сигурността в банките. Веднъж месечно банковата сигурност приема полицейските агенции и обсъждаме нещата.

— Кои неща? — попита тя, макар че Шон й бе говорил за тези срещи. „Скъпа, поддържаме банката сигурна за нашите пари и за парите на всички“ — казваше той.

— Просто процедури, начини за изпреварване на проблемите. По закон, когато ръководството на банката знае, че нещо не е наред, то трябва да подаде доклад във ФБР. ДПД — Доклад за подозрителна дейност.

— Шон не е ли знаел? — попита Бей, а напрежението й се усилваше.

— В този случай докладът е подаден от една млада жена на име Фиона Милс. Направила го е на своя глава — вероятно не е била сигурна на кого да се довери или до кого ще доведе разследването.

Фиона беше една от колежките на Шон. Още една млада жена от висшата класа, която много приличаше на Линдзи. Бей се учуди дали Шон не се е заглеждал и по нея.

Погледна към една стара снимка с нея и Шон, залепена с магнит на вратата на хладилника. Ани я намери, сложи я там — вероятно за да напомня на родителите й за по-щастливите им времена. Те бяха толкова млади, тъкмо завършили училище. Тя бе щастлива, влюбена, желаеше да вярва във всяка негова дума, да не обръща внимание на безразсъдството му. Главата й се завъртя и тя трябваше да отмести поглед.

— Проследявахме криминалната препратка за ситуацията с този заем, когато се натъкнахме на някои неточности в одита… няколко депозита в брой, по девет хиляди и деветстотин долара всеки, и на два парични ордера.

— Свързани със заема? — попита Бей объркана. Изпитваше безпричинна неприязън към колежката на Шон Фиона.

— Не — отговори Джо. — Все още е възможно заемите да са само лоша преценка от страна на Шон. Не сме приключили разследването.

Джо Холмс седеше много спокойно и я наблюдаваше внимателно с неподвижните си кафяви очи.

— Какво още? — попита тя. — Има ли още нещо?

— Преди — продължи Джо. — Когато ви попитах за заемите, вие казахте, че Шон „не би могъл“ да се измъкне с тях заради наблюдението от банковия борд. Не казахте „не би“ го направил… Има разлика.

Устната на Бей трепна, но тя не му позволи да забележи това. Погледът й се насочи към мивката, към чашите, подредени на полицата между прозорците.

— Паричните ордери и депозитите в брой — поясни Джо — бяха уликите.

— За какво?

— За факта, че Шон е отклонявал пари от частните си банкови клиенти. Започнал е на дребно — първо по сто долара на ден, после двеста. Мислел, е, че никой няма да забележи, а и защо да забележат? Това са били солидни сметки с постоянно постъпващи дивиденти. Той вземал пари от една сметка, влагал ги в тръст. По-късно пишел паричен ордер, за да ги изтегли в брой. Излизал на обяд, отивал до яхтата си и депозирал новите си пари в сметка, която открил в „Анкор Тръст“.

— Той никога не е внасял в „Анкор“. Те бяха конкуренцията — поясни Бей, а очите й горяха докато гледаше как Джо плъзга някакви формуляри по плота. Преди да погледне, разбра, че името на Шон е върху сметките… и неговият подпис.

— Клиентите са му се доверявали — заяви агентът. — Първо, той е прекарвал фондовете им в тръст в „Шорлайн“, а от там, използвайки паричните ордери — в сметка в „Анкор“, където е имал възможност да пише чекове и да ги харчи както си поиска.

— Не — възкликна Бей и поклати глава. Дали децата й щяха да чуят това? Това не можеше да е вярно; това би съсипало Ани. — Той никога не би наранил хората по този начин.

— Много хора не биха — отвърна Джо. — Те дори не се смятат за престъпници. Имат нужда точно сега. Нещо, от което имат абсолютна нужда.

— Ние имаме достатъчно пари — поясни тя. — Всички удобства.

— За него това дори не е било кражба. „Просто ще си взема сто долара и ще ги върна във вторник. Ще ги използвам през уикенда.“

— Не… ние имаме много… — Нали винаги това бе аргументът на Шон Бей да си остане у дома? Всеки път, когато тя искаше да се върне в училище, да започне работа? Той й казваше, че имат всички удобства… че имат много… не искаше съседите да си мислят, че се нуждаят от пари.

— После идва вторник и никой не пита… и той продължава. Сумите нарастват. Хиляда, пет хиляди. Девет хиляди и деветстотин. Нали разбирате, той е знаел, че всяка парична трансакция над десет хиляди долара изисква Доклад за трансакция в брой. Опитал се е да лети под радара, но Фиона е забелязала. Избрал си е, клиенти с големи авоари, от които да краде; помислил си е, че те може би няма да забележат. И те не са. Никой от клиентите дори не е забелязал. Той се е нуждаел — единствено нуждата го е карала да продължава.

— Не! — възпротиви се Бей. Каква нужда? Ипотеката, ваканциите, две коли, три деца, яхтата… някоя връзка? Защо ще рискува всичко, което имаха, за да краде от банката?

— И те са се натрупали с времето — продължи Джо.

— Месеци?

— Това разследваме сега. Сумите са нараснали драматично преди около единайсет месеца.

Нужда. Само нуждата.

— По закон — поясни Джо — всеки, който се занимава с пари във финансова институция — касиери, мениджъри на клонове — трябва да си взема отпуск в две последователни седмици, финансовите съветници се занимават само с документи, така че те са изключение.

Бей разбра. Шон й беше обяснил това. Всяко финансово престъпление би излязло на светло за две седмици.

— Но тези тринайсет дни след изчезването на Шон разкриха доста. Той не е прикрил следите си.

— Сигурно му се е случило нещо ужасно — прошепна тя и устата й пресъхна като растенията отвън. Помисли си за кръвта на „Алдебаран“. За черното и за всичката тази кръв по одеялото. — Имал е причина да не се прибере. Ами ако е…

— Боите се, че е мъртъв.

Бей се сдържа и кимна.

— Тялото му не е открито — продължи Джо. — Ако беше зима, с много лед и сняг, това би било по-обяснимо. Но е лято. Извинете ме за безчувствеността, но телата не остава, скрити в горещо време. Мислим, че е намерил лекарска помощ някъде и че се крие. — Той плъзна една хартия към нея, банковото извлечение от „Анкор Тръст“.

Бей сведе поглед към дебита на страницата. Преди четиринайсет дни в сметката е имало сто седемдесет и пет хиляди долара. А от тринайсет дни насам в баланса пишеше „нула“.

— Семейните ни сметки са в „Шорлайн“ — поясни разтреперана тя. Първото, което направи, след като се опомни от мисълта, че Шон е изчезнал, бе да провери състоянието на банковите им сметки.

Джо Холмс извади втори лист от папката си. Поколеба се, после й го подаде.

— Двайсет и седем хиляди долара — поясни той. — Чекове, спестявания, паричен пазар.

— Много е — отвърна тя, подражавайки на съпруга си. Очакваше да са повече.

— Никакви акции, облигации, друга инвестиции?

— Пазарът беше несигурен. Шон поема доста рискове, като инвестира. Имахме големи загуби. Но той спестява за колежа — имаме три деца.

— И харесва яхтата си, харесва казиното, харесва…

Бей вдигна очи, за да види дали той ще каже „другите жени“.

Но той не го направи. Агентът от ФБР изглеждаше уморен, беше му горещо, съжаляваше за всичко, сякаш просто желаеше този ден да свърши и той да се прибере у дома. Имаше ли деца, жена? Не носеше халка… Въздухът в къщата бе неподвижен, а Бей изведнъж усети, че може да изсъхне и да се превърне в пепел.

— Къде мислите, че може да е той, Бей? — попита агентът.

Тя седеше неподвижна, втренчена в двете сметки. Беше пресметнала всичко сама през последните няколко дни. С плащанията по ипотеката, застрахователните премии и данъците, с храната за децата, сметките за електричеството, за отоплението, с плащането на минимума по кредитните карти им оставаха около пет месеца, преди да се стопят спестяванията им.

А колко щеше да изкара Шон с тези сто седемдесет и пет хиляди долара и къде ги беше занесъл?

— Когато някой злоупотребява с доверителен тръст — поясни Джо. — Всички чекове и баланси се анулират.

Дали говореше за хората в банката? Или за нея и децата?

— Кой е Ед? — попита той.

Бей само се намръщи и поклати глава.

— Не мога да се сетя за никого.

— Ще попитам нещо друго. Какво мислите, че е означавала за Шон думата „момичето“?

Момичето. Думата й звучеше познато и тя се сети за папката на яхтата. Той говореше за бележката, надраскана от Шон, помисли си Бей и пулсът й започна да препуска, като се сети за рисунката на буса за доставки и името Ед.

— Не знам — отговори, уверена, че той я наблюдава внимателно. — Нещо, свързано с някоя от дъщерите ни?

— Не мисля така — заяви Джо.

„Той мисли, че «момичето» е друга жена, и вероятно е прав“ — каза си Бей. Слаб ветрец развя белите завеси на прозореца. С него се носеха солените миризми от морето и блатото, свежият полъх на морска лавандула и плажни рози. Бей чу гласовете на Ани и Тара да се носят през блатото, усети, че Тара я наблюдава.

— Може да се сетите за нещо — продължи Джо и пъхна внимателно листовете обратно в папката. — Нещо, което да ни помогне да го открием.

„Да откриете кого?“ — искаше й се да попита. За какво трябваше да помогне тя на Джо Холмс, да намери кого? Изобщо не познаваше този Шон Макбий. Нещо по-лошо, не познаваше себе си. Някъде по време на брака им сигурно бе сключила сделка със себе си да престане да обръща внимание, да започне да си затваря очите. Да се затвори.

Защото как всичко това би могло да се случи без нейно знание?

— Ако знаех нещо — каза много спокойно, за да не забележи той паниката, която я обземаше, — щях да ви кажа.

Когато Джо Холмс даде назад в алеята на Бей Макбий, той видя приятелката й Тара О’Тул да го наблюдава от къщата си от другата страна на блатото — нейната consigliere. Очите й бяха тъмносини, а погледът й — толкова пронизващ дори от това разстояние, че той усети как го полазват тръпки — Бей си имаше истинска приятелка. Джо имаше чувството, че Тара едва се сдържа да не изтича през мочурището и да не се изправи срещу него.

Искаше му се да каже на Тара, че това е една от страните в работата му, които мразеше най-много — да разпитва приятни, невинни хора за престъпленията на съпрузите им. Погледът на Бей бе достатъчен, за да го накара да си помисли за месец отпуск. Да избяга в някой курорт в Тусон, някъде далеч от тук, където нямаше да се занимава с нищо друго, освен да усъвършенства играта си на голф.

Баща му работеше в Бюрото и бе сред първите, които научиха Джо, че голфът помага много за премахване на стреса в работата. Джо израсна с представата, че баща му е най-хладнокръвният герой, шпионин като Джеймс Бонд, само че по-едър и по-силен и без английски акцент. Джо последва пътя му.

Мейнард Холмс израсна до шеф на отдела в Ню Хейвън. Живееха в голяма синя къща на Мейн Стрийт в Крандел, между магазина и библиотеката. Докато другите бащи бяха учители, банкери, адвокати, монтьори, Джо знаеше, че баща му се стреми да хване лошите.

— Как разбираш кой е лош? — попита го веднъж той.

— Не от външния му вид — обясни баща му. — Никога не съди за хората по външния им вид, Джо. Или по колата, която карат, или по къщата, в която живеят, нито дори по думите им. Съди за хората по действията им. Така разбираш дали са добри или лоши.

Джо никога не забрави уроците на баща си. Искаше му се той да е жив сега; наистина би искал да обсъди с него случая на Макбий. Но това бе най-малкото. На Джо му липсваха родителите му. Майка му почина от инсулт преди две години; баща му не изкара и шест месеца след това.

Джо би искал да има такава любов. Но докато разследваше престъпността на белите якички, той видя толкова много лъжци и разбити сърца, които те оставяха след себе си, че не беше сигурен дали любов като тази на родителите му съществува вече. Гледаше на повечето хора, с които се срещаше, със същото напрегнато подозрение каквото видя в очите на Тара О’Тул само преди десет минути.

Следващата спирка на Джо бе Шорлайн Банк. Трябваше да разпита Фиона Милс. Секретарката в приемната му посочи кабинета й и той влезе. Фиона имаше поразителни сини очи и кестенява коса, прибрана назад с панделка; беше облечена в семпъл, но скъп раиран костюм.

— Имам няколко въпроса — обяви той.

— Днес ми е много натоварен ден, господин Холмс — обясни тя и посочи бюрото си. — След като Шон изчезна… и с цялата каша, която остави след себе си… Разбира се, бих направила всичко, за да ви помогна, но точно сега нямам много време.

— Знам — отвърна Джо, мислейки си колко различни бяха тъмносините й очи от тези на Тара О’Тул. Той преглътна и седна. — Благодаря за сътрудничеството. Преглеждаме последните детайли, опитваме се да стигнем до дъното. Първо, тук работи ли някой на име Ед?

— Едвин Тейлър, той е в попечителския отдел — отвърна тя. — И Едуардо Валенти от Ню Йорк, който е на стаж през лятото. Родителите му живеят в района.

Джо си отбеляза и вдигна поглед.

— Може лица ми разкажете малко за себе си и какво знаете за Шон Макбий?

Фиона бе пристигнала в Шорлайн Банк преди около пет години и тогава всичко изглеждало страхотно. Банката била идеално място за работа, тя харесвала колегите си, всички изглежда се разбирали и работели заедно за развитието на банката.

— Шон е много борбен — започна тя. — Ние сме на почти едно и също ниво, станахме вицепрезиденти по едно и също време. Не се притесняваше да си иска повишението, ухажваше президента и борда… Аз знаех, че и двамата ще го получим, както и стана, но той наистина се поизпоти.

— Това свързано ли е с характера му?

— Много. Той обича състезанията, наградите. Една година отговаряше за касиерите и винаги организираше състезания. Спомням си, че в едно от тях човекът, открил най-много нови сметки, получаваше уикенд в Нюпорт — такива неща. Много държи да има най-голямата яхта, най-новата кола.

„За разлика от Бей“, каза си Джо, докато си водеше бележки.

— Мислите ли, че е присвоявал пари на клиенти?

— Тогава не — отвърна тя. — Никога. Това започна след онази история с президентството…

— Когато „Шорлайн“ купи Марк Боланд от друга банка?

— Да. От „Анкор“. Трябва да призная, че аз също бях разстроена. С Шон се надявахме, че един от нас ще заеме поста. Мислех, че бихме се справили страхотно. Но вместо това те докараха Боланд.

— И след това Шон се промени?

Фиона кимна.

— Да, той беше бесен. В началото с него направо не се работеше — не искаше да споделя цифри, да обсъжда заеми. Пропускаше събрания, при всяка възможност излизаше с яхтата си. Един ден след работа му казах да се вземе в ръце — заради семейството му, ако не заради самия него.

— Бил е на път да го уволнят?

Фиона кимна.

— Мисля, че нещата отиваха натам.

— И после какво?

— Ами, няколко лоши заема — аз заподозрях нещо, но не исках да кажа. Шон започна да се среща с една от служителките по заемите, Линдзи Бийл — много открито, безсрамно. Познавам Бей, харесвам я и си помислих, че той се държи като задник. Започна да води Линдзи в казиното, а на следващия ден тя идваше и разказваше.

— Недискретно.

— Много. Линдзи говореше, че Шон пръска много пари. Той започна да прави лоши заеми, а аз усетих, че има нещо нередно.

— Говорихте ли с него?

— Да. Той не ми каза нищо. Отначало… но после започна да ме избягва. Всеки път, когато исках да обсъдим нещо, той ми казваше да му оставя гласова поща, да му пратя съобщение. Най-накрая отидох при Марк.

— Наистина?

— Да. Той беше много разстроен. Харесваше Шон — всички го харесваха. А мисля, че Марк е достатъчно чувствителен, за да разбере, че Шон го мрази. Имаха си някаква стара история — спор още от гимназията. Мисля, че играеха голф. Шон бе такъв човек, че когато играе голф срещу теб, ще поиска да играе за часовника ти, за ръкавелите ти.

— А за пари?

Фиона поклати глава.

— Не толкова много. Мисля, че беше семейна черта. Шон произлиза от работническо семейство и наистина харесва преуспяващите. Много банкери от Нова Англия имат подобен произход…

Джо кимна. Беше прочел досието. Преди три години Фиона отишла в Ню Йорк на банков семинар с Шон; според документите, получени от хотел „Грегъри“, те са били в обща стая. Имали са обща работа, но Джо подозираше, че маниерите й са го привлекли най-много. Фиона бе израснала в Провидънс, бе прекарвала летата си в Нюпорт. Семейството й фигурираше в Обществения регистър[1] Бе учила в училище „Мадейра“ и в колежа „Мидълбъри“, имаше диплом от Бизнес школата в Колумбия.

Тя бе вперила поглед в Джо. Въпреки климатика капчица пот потече между раменете му. Той се учуди дали тя не е „момичето“.

Полицията бе открила папка с банкови извлечения и счетоводни книжа на яхтата на Шон. Джо ги анализира и разбра, че представляват много от хората, от които Шон бе присвоявал. Обърка го начинът, по който бе написал „момичето“ навсякъде — Джо бе проучвал много драсканици на престъпници и най-общо можеше да схване емоциите им.

Бе видял как един фалшификатор на чекове изписваше „Париж“ и как един убиец бе надраскал „Мери-Ан“, как един контрабандист бе написал „Саут Бийч“ с известна лекота, с мечтите на престъпника, присъстващи в думата. Не и „момичето“. Джо забеляза дебелите черни букви, силно очертаната граница: сякаш истинското момиче, което и да беше то, тежеше на съвестта на Шон.

— Шон някога говорил ли ви е за работата си, за банката?

— Естествено — отговори тя. — Ние сме колеги.

— Намеквал ли е някога какво прави със злоупотребите?

— Разбира се, че не е. Нямах представа… и сега ми е трудно да повярвам. Клиентите му го обичаха. И той говореше с любов за тях. Грижеше се за всички.

Джо кимна. Това не си противоречеше с другите престъпници с бели якички; те бяха толкова увлечени в това да лъжат всички, че лъжеха и самите себе си.

— Можете ли да ми кажете с кого изглеждаше най-близък? Тук, в банката?

— Франк Алингам. Виждал съм го и с юриста на банката, Ралф Бенджамин.

— Ами Марк Боланд? Те преодоляха ли враждата си?

— Не. Всъщност именно Марк ми каза да подам този доклад за престъпление. Помислих си, че трябва да го направи той — първо се надявах да оправи нещата вътрешно…

— Но, разбира се, това би било против правилата — отбеляза Джо. — След като вие сте подали сигнала, по закон Марк е трябвало да се обади във ФБР.

— Какво щяхме да правим без банковите правила? — попита Фиона и поклати глава. — Шон можеше да не е наранен.

— Моля?

— Имам предвид, че можеше да не си удари главата — поясни тя. — Каквото и да е станало на онази яхта.

— Защо казвате това?

— Защото той побесня, когато не му дадоха поста на Марк. Само да имаше малко повече време, да се вземе в ръце. Може да е дочул за разследването, да се е уплашил. Мисля, че беше започнал да пие — може би дори да взема наркотици.

— Защо казвате това?

— Шон обича да се забавлява — продължи Фиона.

— Със сигурност не съм първата, която ви казва това.

— Не — съгласи се Джо. — Не сте. Имам чувството, че е бил доста див. Можете ли да се сетите конкретно за някого, когото той е наричал „момичето“?

Фиона се намръщи, изглеждаше объркана.

Точно тогава Марк Боланд надникна в кабинета. Изглеждаше изнервен и разтревожен, но въпреки това се усмихна на Джо.

— Как върви, агент Холмс? — попита и му стисна ръката. — Мога ли да допълня нещо към помощта, която получавате от Фиона?

— Тъкмо ме питаше кого Шон е наричал „момичето“?

— Мисля, че нарича дъщерите си „момичетата“. Понякога включва и Бей в това. Например „Момичетата и Били ме чакат у дома“ — поясни Боланд. — Вие имате ли съпруга, господин Холмс?

— Не.

— Е, жена ми може да ме убие за това, но винаги можеш да наричаш съпругата си момиче. Може би Шон е имал предвид Бей. От друга страна, при Шон това лесно би могло да означава нещо съвсем различно.

— Разбирам — кимна Джо.

— Е, аз ще оставя Фиона да отговори на останалите ви въпроси. Точно сега имам разговор с Данъчната служба и нашия адвокат. Извинете ме.

Джо му благодари, после се обърна отново към Фиона Милс. Тя му отдели доста от времето си и той вече трябваше да тръгва.

— Има ли още нещо, което искате да допълните? — попита той.

Жената вдигна рамене.

— Понякога си мисля, че Шон просто бе объркан от всичките пари, които надзираваше.

Джо видя как тя сплита пръсти и докосва замислено края на бюрото си.

— Шон е от работническо семейство. Не сме много близки, но ходихме заедно на няколко командировки. Разговаряхме по пътя или в хотела. Разбирам, че те никога не са имали много пари… О, имал е всички удобства на средната класа. Но истинските пари — те са дошли много по-късно, след като Шон е станал банкер. Почувствал се е някак изключен от всички тези неща, които са се трупали.

— Какво например?

— Ами, като кънтри клуба. Той е носел стиковете на членовете. И яхтклуба; той е работил като помощник на хора като баща ми и чичовците ми, които са притежавали собствени яхти. Мисля, че представлявам нещо за него, нещо, което е желаел цял живот, към което е искал да принадлежи.

— Да принадлежи към какво? — попита Джо. — Не принадлежеше ли към едно страхотно семейство — Бей, децата?

— Знаете, господин Холмс — продължи тя. — Само че сте недосетлив. Имам предвид да принадлежи към „клуба“. Да бъде вътре, а не отвън. Да ти отварят вратите. Някои от нас са израснали с това. А Шон не е.

— Разбирам, госпожице Милс. Благодаря много за отделеното време. — Когато стана, той забеляза стъклена кутия, пълна с трофеи — от конни състезания, от тенис. — Ваши ли са?

— Да — отвърна тя. — Баща ми цени повече атлетиката.

— Борбеният дух е жив в Шорлайн Банк — изрече той и забеляза празното място на средната полица. — Какво е имало там?

— Странно, че попитахте — отвърна тя и се смръщи. — Липсва ми една сребърна купа. Не е важно — спечелих я на състезание по скокове преди няколко години.

Джо кимна и отново благодари на Фиона за отделеното време. Докато вървеше през банката, той бе уверен, че всички го наблюдават дискретно.

Всички, освен Марк Боланд. Той бе на телефона, застанал с гръб към вратата. Самият той изглеждаше доста борбен, помисли си Джо, отивайки към колата си.

След като видя, че Джо Холмс се отдалечава, Тара даде на Бей половин час да остане сама. Двете с Ани набраха огромен букет. После прецапаха през потока и прекосиха задния двор. Новинарските лешояди извикаха от алеята и Ани се напрегна. Когато бяха в безопасност вътре, Тара инструктира кръщелницата си да подреди цветята във висока ваза, а тя се качи горе и откри Бей, свита в леглото си.

— Денят е твърде хубав, за да го пропиляваш тук вътре — започна. — Въпреки всичките идиоти, паркирали пред къщата ти.

Лицето на Бей остана заровено във възглавницата.

Тара седна на ръба на леглото и сложи ръка на рамото на Бей. Стори й се прекалено крехко, сякаш цялото това изпитание буквално отнемаше всичко от нея.

— Бей? Видях Джо Холмс ей там.

Тя не отговори, само тихо ридаеше.

— Бей?

— Ужасно е, Тара — каза най-накрая Бей. — Много по-зле е, отколкото си мислехме. Шон наистина го е направил — присвоявал е пари, планирал е всичко, използвал е клиентите си. Да краде пари, инвестирани пари — лошо е.

— Сигурен ли е?

— Да. Има много доказателства. Показа ми много от тях. Включително нашите сметки…

— Бей, не — не е взел пари от вас…

Тя кимна и се разрида. Стисна калъфката на възглавницата си и Тара видя, че вече е мокра от сълзи. Изпитваше такава завладяваща ярост към Шон, че едва сдържаше гласа си спокоен.

— Колко е зле?

— Не знам още, Тара. Дори не мога да мисля. Всичко това просто ме поразява. Той е престъпник. Моят съпруг! Що за идиотка съм аз да не знам това? Какво ще кажа на децата? Всеки ден излиза наяве нещо ново и ужасно. Те стоят тук и се молят баща им да е добре.

— Знам. През цялото време докато Ани беше при мен, тя не можеше да откъсне очи от къщата ви. Сякаш той щеше да се появи всеки момент.

— Чакат го да се върне — когато той вероятно ще отиде в затвора!

— Не е чудно, че се крие някъде.

Бей се обърна по гръб и погледна Тара с подутите си, зачервени очи.

— Какво ще правим? — попита.

— Ще бъдеш силна — заяви твърдо приятелката й. — Ще преминем през това заедно.

— Благодаря, че си тук — въздъхна Бей. — Не знам какво щяхме да правим без теб — и аз, и децата.

Тара само поклати глава — подобно нещо дори не си струваше да се казва. Бей я бе приела в семейството си, сякаш й беше сестра. Силата на любовта й не знаеше граници и тя не понасяше Бей да й благодари.

— Само да знаеш колко си прекрасна — каза Тара и се наведе да я прегърне, да я погледне право в очите.

— И колко греши той.

Най-добрите приятелки се погледнаха в очите и Бей кимна.

— И върви виж онзи строител на яхти — напомни й Тара.

— Онзи какво?

— Дани Конъли.

— Защо? — попита Бей, а очите й се премрежиха от объркване и болка.

Тара преглътна, сдържайки онова, което си мислеше наистина: че може би единственото свястно нещо, което Шон бе направил през тази ужасна година, бе да отвори тази врата за Бей. Но тя не го каза. Вместо това призова във въображението си Джо Холмс и дядо си и заговори като следовател по делото.

— Защото точно сега ти си в пълно неведение — заяви твърдо тя, — а Даниъл Конъли е една от нишките.

[1] Social Register — книга, в която се споменават основните членове на модно или заможно общество. — Б.пр. ↑

6.

Тъй като дните минаваха и нищо не се случваше, репортерите тръгнаха за други истории, оставяйки семейство Макбий на мира. Джо Холмс установи това и изпита облекчение. Той забеляза Тара О’Тул да седи на предните стълби и да чете на най-малката Макбий, Пиджийн. Видя я, че го наблюдава като майка орлица, с остър поглед и готова да използва ноктите си, ако се наложи.

Той направи справка за дядо й. Прочете и за всички О’Тул, които успя да открие. Най-видният в Кънектикът беше Сиймъс О’Тул, капитан на детективите в Ийстпорт. Подробностите изглеждаха точни — името на жена му беше Илейн и след пенсионирането му те се бяха оттеглили в лятната си къща в района на Блек Хол — Хабърдс Пойнт.

Капитан О’Тул бил известен в отдела със строгия си контрол върху наркотиците още в ранните дни на една епидемия, превърнала цели квартали във военни зони. Станал известен с внезапните си нападения над дилъри в Уест Енд, водел полицаите си в складове, пълни с наркотици, току-що стоварени от корабите в пролива Лонг Айлънд, скрити в камиони, летящи по североизточния коридор на междущатското шосе №95.

Досието му беше пълно с престрелки, важни арести, лични рани — бил прострелван три пъти. Медали за храброст, за изкусна стрелба. Файлът съдържаше и историята за това как капитан О’Тул се явил пръв на мястото на жестока катастрофа: един от шофьорите бил пиян. Той умрял моментално, както и жената в другата кола. Името му било Дърмот О’Тул. Синът на капитана.

И бащата на Тара.

Джо кимна на Тара, Тя му отвърна. Две издънки на семейства, свързани със силите на реда, помисли си той. Тя вероятно не искаше да има нищо общо с друг полицай — не че някога щеше да има шанса да разбере. Беше прекалено свързана с това разследване.

Спирайки на паркинга пред Шорлайн Банк, той забрави за нея и влезе вътре. Беше се видял с Едуардо Валенти, чернокосо колежанче, което работеше през лятото като касиер. Контактите му с Шон Макбий се свеждаха до минимум. Разказа на Джо за един излет с „Алдебаран“ с още няколко души от банката, за няколкото случая, когато Макбий спирал до бюрото му да попита как вървят нещата. Едуардо не харесваше Шон.

— Стори ми се много мазен и повърхностен.

— Какъв коментар за шефа ти! — усмихна се Джо, развеселен от самонадеяността на хлапето.

— Родителите ми са ме научили да разпознавам искреността — поясни Едуардо. — Не я видях у господин Макбий.

Едуардо Валенти произлизаше от много богато кастилско семейство, сдържано и достойно. Винаги го наричаха „Едуардо“ — никога „Ед“.

Джо не забеляза сигнал за тревога тук. После попита за Едвин Тейлър и секретарката му обясни, че той ще се върне от отпуск на следващия ден.

А сега му каза, че е тук. Джо поздрави набързо Марк Боланд и Франк Алингам, мина през фоайето и бе посрещнат от мъж на около трийсет и пет години, с високо чело, очила и объркан поглед.

— Съжалявам, че не бях тук вчера, когато сте идвали — извини се Едвин Тейлър и стисна ръката на Джо.

— Тъкмо се връщам от Шотландия и съм напълно шокиран. Не мога да повярвам в това, което говорят за Шон. Вярно ли е?

— От онова, което успяхме да научим — отвърна Джо. — Защо не ми кажете какво знаете за Шон и неговите банкови операции?

Едвин Тейлър изложи най-основно същата история, която Джо вече беше чул от всеки друг служител в Шорлайн. Шон бе очарователен, остроумен тип със страхотна трудова етика и много амбициозен. Както всички останали бил разстроен от назначението на Марк Боланд за президент. Тейлър сподели с Джо, че Шон се е стремял към поста.

— Как ви наричат, господин Тейлър? — попита Джо. Макар да бе питал другите служители, той искаше да го чуе директно от него.

— Моля?

— Прякорът ви Ед ли е?

— Не, „Трип“ — отвърна той. — Аз съм третият. Баща ми е Ед. Защо?

— Баща ви наблизо ли живее? Тук, в „Шорлайн“, ли си държи спестяванията?

— Да и на двата въпроса — отвърна Трип Тейлър. — Живее в Хотърн и използва услугите на нашата банка.

— Той клиент ли е на Шон Макбий? Или работи с вас?

— Всъщност аз помолих Шон да се погрижи за него — поясни Тейлър. — Шон е много добър в работата си. Върши я страхотно. Частният банков отдел направо процъфтява. Освен това баща ми е приятел на Огъста Ренуик, една от най-големите клиентки на „Шорлайн“, а тя винаги хвали Шон.

— Ще трябва да си поговоря с баща ви — мрачно изрече Джо, представяйки си странните рисунки и драсканици на Шон, спомняйки си името Едвин Тейлър Младши от счетоводната книга, която откри на яхтата.

Корабостроителница „Елиза Дей“ бе разположена в голяма барака в края на корабостроителницата в Ню Лондон. Корабостроителницата въртеше голям морски бизнес, включително влачене и обслужване на фериботите, движещи се в пролива Лонг Айлънд между Ню Лондон и Ориент Пойнт, осигуряваше док за големи яхти и търговски риболовни кораби и обслужваше като домашно пристанище състезателна яхта, претендент за Американската купа, построена от Пол Джеймс, с капитан Туиг Кроуфърд.

„Строителите на яхти“ беше малък бизнес. Бараката беше голяма и просторна, с размерите на обор за крави. Двете врати бяха отворени, а морският вятър се втурваше вътре, издухвайки стърготини и пера навсякъде. Перата бяха от всичките лястовички, свили гнезда по гредите. Стърготините идваха от дървените лодки, построени или ремонтирани от собственика Дан Конъли. Шарлот Дей Конъли бе инвеститорът.

Наведен над стар корпус, Дан лющеше слой фурнир, за да види какво има отдолу. Деликатна операция, но той трябваше да види дали оригиналните дъски са рендосани достатъчно добре, за да може обшивката да легне равно върху корпуса.

— Мамка му! — изруга, когато фурнирът се счупи.

— Добре, тате — чу се глас отгоре.

— Наистина трябва да излизаш по-често — извика Дан.

— Опитваш да се отървеш от мен?

— Това е идеята.

— Не трябва да ругаеш лодките.

— Не съм. Ругаех себе си.

— Да, бе.

— Сериозно — настоя Дан и вдигна поглед. Видя сенки, греди и два много бели крака, увиснали надолу. — Как се качи там?

— Полетях.

— Това са глупости и двамата го знаем. Как стигна дотам?

— Покачих се на гърба на една чайка и казах: „Аз съм Елиза Дей, заведи ме до моята корабостроителница.“ А чайката се подчини и полетя право през пристанището…

— Отново си се возила в камиона ми, нали? — попита Дан, изправи се и удари по счупения корпус. — Скрила си се под брезента, а аз съм те докарал по магистралата; задната врата е счупена. По дяволите, можеше да се хлъзнеш право на пътя, за бога…

— Не споменавай напразно името Господне — сега гласът звучеше заплашително.

— А ти не учи баща си какво да говори и какво — не — Дан надигна глас и приближи до стълбата към тавана. — Първо не мога да ругая в собствената си работилница, сега не мога да споменавам името…

— Господне напразно — произнесе блажено тя.

— Слизай веднага! — нареди той. — Не ме карай да се качвам при теб.

— Или какво? Или какво? Ще ме набиеш? Ще набиеш детето си? Може би сега просто трябва да изкрещя за помощ. Господин Кроуфърд ще ме чуе и ще дойде да ме спаси. Може да ме отведе далеч от теб. Нямаш представа какво означава да се грижиш за едно дете без майка.

— Елиза, млъкни!

— А сега ти ми казваш да млъкна — изписка тя. Дали сълзите бяха истински или престорени? Дан бе изгубил способността си да разбира това. Той беше на края на въжето си — отлично клише. Помисли си за кораби на края на въжетата им — кораби в урагани, в бури, в приливи, в отливи — които подскачат диво и се опитват да се освободят.

— Не говорех сериозно — продължи той бавно и внимателно. — Не говорех сериозно.

— Кога? Когато ми каза да млъкна? Или когато ме заплаши, че ще ме набиеш?

— Елиза, знаеш, че никога не съм го правил. Исках само да кажа, не ме карай да се качвам горе и да те хвана. Много е горещо, нали? По-спокойно със стария си баща. Слез долу и ще те заведа на сандвич при „Холандеца“

— „Холандецът“ е бар — напомни му Елиза.

— Вярно — съгласи се Дан. Искаше да изпие една бира.

Той никога не пиеше през деня, когато Чарли беше жива, и почти не го правеше сега, но желанието да се махне оттук бе силно: искаше да се измъкне от яростта и тъгата, които чувстваше почти винаги, и от срама, който се опитваше да погребе, а нищо не помагаше по-добре за това от едно посещение в кръчмата на Холандеца.

— Мама не би искала да ме водиш в някаква кръчма.

— Мама толкова много харесваше Питър и Марта, че вероятно щеше да си затвори очите — подхвърли Дан, мислейки си за собствениците на „Холандеца“.

Заведението беше класическа кръчма, скрита в странична улица, в стара сграда, с ламаринен таван и изпоцапани дървени маси, но някога е била посещавана от Юджийн О’Нийл.

— Да-а — Елиза трябваше да се съгласи. — Така е.

— Е, защо тогава мърмориш толкова? Слизай и да вървим на обяд.

Хванат за стълбата, той наблюдаваше как една лястовица обиколи бараката два пъти, преди да излети през отворената врата. Белите крака просто си висяха, кръстосани изящно в глезените.

— Елиза?

— Ще ме накараш ли да се прибера у дома след обяда? Защото аз не искам.

Дан въздъхна, направи гримаса, така че тя да го види, и преброи до десет. Знаеше, че това е изпитание. Можеше да излъже и да тръгнат на обяд. Или можеше да отговори двусмислено и да остави решението за по-късно.

— Ще видим.

— Забрави — отвърна тя и се отдръпна в мрака, за да не може той да я вижда. — Ето ти една сделка, татко. Аз оставам. Това е то. Това е всичко. Това е моят бизнес и не го забравяй.

— О, така ли? Това е корабостроителен бизнес, в случай че не знаеш. А кой строи лодките тук?

— На кого е кръстена „Елиза Дей“ от прабаба й с всичките пари? — извика момичето.

Точно тогава Дан чу стъпки върху стария дъсчен под. Вдигна поглед и видя силует на прага, облян от обедното лятно слънце като някаква фигура от друг свят в началните кадри на някое от онези квакерски религиозни програми, които Елиза гледаше.

— Мога ли да ви помогна? — попита той.

— Изминал си дълъг път след дъсчената пътека — чу се глас, който му се стори познат. — И двамата сме изминали дълъг път.

Бей стоеше на прага, втренчена в Дан Конъли. Би го познала навсякъде. Изглеждаше точно същият както преди двайсет и пет години, но някак си много различен. Той й се усмихна, а бръчките около устата и очите му набраздиха дълбоко загорялото му лице. Очите му бяха сини, с цвета на избелелите му дънки, и бдителни, сякаш бе видял прекалено много неща, които не бе искал да види. Строен и силен, той приличаше на мъж, прекарал целия си живот в строителство на разни неща.

Когато приближи до нея, Бей усети как нещо трепва в сърцето й. Погледите им се срещнаха.

— Наистина си ти — промълви тя. Почти не можеше да повярва на очите си.

— Бей? — попита той, пое едната й ръка, после посегна за другата, а после я дръпна към себе си и я прегърна. Тя се задържа за него, напълно замаяна от миризмата на стърготини и машинно масло, после се отдръпна назад и го погледна в очите.

— Бях забравила колко си висок.

— Че защо да помниш? — разсмя се той.

Тя се усмихна. Само ако знаеше колко го обожаваше, как несъзнателно в продължение на години сравняваше всички останали с него, включително и Шон.

— Последния път, когато те видях — сети се той, — ти беше на петнайсет години.

— Скоро навършвах шестнайсет — възрази тя.

— Гелъуей — той се сети за стария й прякор.

— Гелъуей Бей… — Тя се засмя.

— Как си, Бей? Какво ти поднесе животът?

Тя се усмихна, но лицето й бе замръзнало, а вътрешностите й — свити на топка.

— Имах си чудесен живот — каза. Дали той забеляза миналото време?

— Добре. Радвам се.

— А ти, Дан?

Усмивката му угасна; лицето му се напрегна. Тя изчака, чудейки се какво ще последва. Изведнъж той изглеждаше точно така както тя се чувстваше: наранен от живота. Преди седмица не би могла да види това, да усети, че някой страда така. Но сега можеше.

— Съпругата ми беше… — започна той.

Точно тогава нещо прелетя над тях. Предпазвайки главата си, Бей се наведе и се опита да види. Светлината, идваща от големите врати, не можеше да прогони мрак над гредите на бараката, но на Бей й се стори, че видя два ослепително бели крака да висят от една греда. Още един снаряд изсвистя край тях. Бей се наведе и го вдигна: хартиен самолет.

— Елиза — извика строго Дан.

— Животът му беше съсипан — чу се глас отгоре. — От мен. Ето какво се канеше да каже.

— Не, не е така — възрази той. — Не слагай в устата ми думи, които не съм казал.

— Това е едно от най-глупавите клишета, които съм чувала — обади се момичето. — Как може някой да слага думи в устата на някого?

— На колко си години? — извика Бей.

Момичето не отговори.

— На дванайсет е — поясни Дан.

— Елиза може да говори, нали знаеш? — извика дъщеря му.

— Корабостроителницата „Елиза Дей“ на теб ли е кръстена? — попита Бей, присвивайки очи към тъмния таван.

— Официално не. Кръстена е на баба ми. Но тъй като аз пък съм кръстена на нея, да. Така се получава.

— Защо не слезеш тук, Елиза? — попита Дан. — Искам да те запозная с една стара приятелка.

Бей чу шумолене отгоре, видя как момичето върви грациозно по гредата, сякаш балансираше по въже, а после слезе по грубата стълба в края на бараката. То бе високо и слабо като баща си, но — за разлика от него — с почти прозрачна светла кожа и с къдрава руса коса. Това сигурно бе наследила от майка си.

— Елиза, това е моята приятелка Бей Кларк…

— Бей Макбий — коригира го тя, очаквайки реакцията му.

Дан се усмихна.

— Омъжила си се за Шон.

— Не можех да чакам вечно — пошегува се тя, защото това бе такава шега — той бе разбил сърцето й, без дори да има представа за това.

— Да чакате? — попита Елиза. — Имате предвид баща ми?

Сърцето на Бей подскочи, мислейки си за Ани и за собственическото й отношение към Шон. Децата имаха илюзията, че родителите им не са обичали никого другиго, обичали са се само един друг. Тя се усмихна и я успокои.

— Баща ти изобщо не беше за мен. Елиза — обясни. — Аз бях просто хлапе — малко по-голяма от теб. Той беше мъжът, който поправяше всичко на плажа. Аз му се възхищавах, това е. Той ме научи да поправям разни неща.

Елиза кимна доволна. Тя беше много бледа, сякаш никога не се бе показвала на слънце. Дори сега, застанала в голямата барака, тя отстъпи в сянката, за да не стои под слънчевата светлина.

Бей й подаде малкия хартиен самолет, който вдигна от земята.

— Сигурно си наследила таланта на баща си. Да правиш разни неща. Това наистина е един много добър самолет.

— Това е гълъбица — поправи я момичето и я взе. — Белокрила гълъбица.

— Е, красива е. — Бей долови чувствата на детето. Тя бе дошла тук по една ужасна работа, а не знаеше дори какво да пита. Това момиченце бе толкова различно от Ани, почти по всичко — ръст, тегло, бледност, откритост — но толкова близка до нея по сърце; Бей долавяше болката на това дете, както и на собствената си дъщеря.

— Напомня ми за майка ми; каквато е сега — каза Елиза, все още загледана в онова, в което Бей разпозна птица оригами. Момичето наклони глава, за да погледне към баща си. Проследявайки този поглед, Бей бе шокирана от изражението на Дан.

То бе твърдо и студено. Челюстта му бе стегната, сякаш бе преграда за чувствата, натрупани отвътре — а те не бяха прости. Той се взираше в дъщеря си, сякаш самата гледка му причиняваше болка.

Елиза също забеляза изражението му. Очите и проблеснаха сякаш с одобрение, тя примигна и погледна встрани.

— Може би трябва да се прибирам, татко — заяви Елиза.

— Остави ме да поговоря една минута с Бей — предложи той, — а после ще те закарам. — Леденият поглед беше изчезнал; гласът му бе сърдечен и любящ. Но Бей знаеше какво видя и се наведе леко към Елиза.

— Ще се радвам да те закарам — предложи тя. — На път към дома…

— Ти живееш в Хабърдс Пойнт — напомни й Дан.

— Да… Ти знаеш? — попита тя, а сърцето й щеше да изскочи при мисълта, че Шон е бил тук.

Той кимна.

— Дъсчената пътека все още ли е там?

— Не ми казвай, че не си водил жена си и Елиза на плажа! — възкликна Бей. — Че не си им показал нещата, които си построил — ураганът отнесе стария мост, но ние построихме нов и почти всичко друго си е все още там.

— Татко строи нещата така, че да траят вечно — поясни Елиза. Думите изразяваха гордост, но тя ги изрече тихо, сякаш зад тях се криеше нещо мрачно. — Жалко, че хората не са направени така.

— Хората? — попита Бей.

— Ще те чакам в камиона, татко — подвикна Елиза, сякаш Бей не й беше предложила да я закара. — Разкажи й за мама.

— Идвам веднага — обеща Дан.

Сега, когато се обърна към Бей, тя видя тревога в очите му. Носеше факса му и искаше да го помоли да й обясни, но все още не можеше да заговори. Познаваше много добре тези бразди около очите, тревогата, изписана на лицето му.

— Благодаря за предложението — кимна Дан. — Но аз трябва да си поговоря с нея. Вероятно си личи, но тя наистина преживя много. Майка й почина миналата година.

— Съпругата ти? Съжалявам! — възкликна Бей.

— Благодаря — отвърна просто той, почти грубо. — Както и да е, ние живеем доста надалеч от теб. Всъщност в обратната посока — в Мистик. Край старата къща на родителите ми.

— Живял си в района през цялото време, а аз не съм знаела.

— Странно е. Винаги когато минавам край изхода за Блек Хил по деветдесет и пета, си мисля за плажа, чудя се дали ти и останалите сте още там.

— Трябва да си разбрал — каза тя, извади факса от джоба си и му го подаде. — Свързал си се със съпруга ми.

— Знам — отвърна той и извади от джоба си очила за четене. Тъмнокестенявата му коса бе прошарена. „Толкова време мина — помисли си Бей. — Никой вече не е същият.“ — Не можах да повярвам на очите си, когато дойде да се видим.

— И защо дойде? — попита тя.

— Иска да му построя лодка — отвърна Дани, потупвайки по факса.

— Разбирам. Но защо? Защо ти?

Очите му блеснаха за секунда.

— И аз се чудех. Но след като приключихме с шегичките и попитах за теб, той премина направо на въпроса. Посещението му беше само заради лодките.

— Дали… чудех се… дали полицията или… — тя направи пауза, защото това все още й се струваше невероятно — ФБР… са се свързали с теб?

— Не — отвърна той и си свали очилата. — Съжалявам за това, което си преживяла. Гледах новините.

Тя кимна с възможно най-голямо достойнство.

— Благодаря ти.

— Едва си спомням Шон от плажа — наистина, само във връзка с теб — поясни Дан.

Тя си пое дълбоко дъх, опитвайки да се успокои.

Бараката беше пълна с незавършени проекти. Бей разпозна завършените, но имаше небоядисани рибарски лодки и скифове, всичките от дърво, както и шестметровата яхта, която бе в процес на работа. Виждаха се грациозно извити ребра, фини кедрови дъски, дъбови надлъжни греди.

— Все още ли си претенциозна към дървото, Бей? — попита той, гледайки я как се навежда да докосне гладката дъска. — Това е шперплат окоуме, а това е луан. За платноходка по поръчка на един тип от Мейн. Ще я завърша с бял дъб и махагон и ще стане чудна лодка.

— Харесва ми как мирише — въздъхна тя и затвори очи.

— Все още ли си влюбена в луната? — попита тихо той.

— Да. Особено когато е полумесец…

Той кимна. През онова лято тя наблюдаваше луната и всеки ден му докладваше за фазите й.

— Всички си мислят, че пълната луна е толкова романтична — казваше тя, — но аз смятам, че е толкова ярка и крещяща! Обичам полумесеца, само една мистериозна малка отломка в небето…

— Тъй като не са ми отпуснали достатъчен бюджет, за да ти платя за помощта — шегуваше се Дан, — ще ти дам полумесеца. Ще ти направя нещо от него.

— Мислиш си, че можеш да направиш всичко. Предизвиквам те да направиш нещо от луната!

И той го направи. Откри отнякъде извит плаващ клон, изхвърлен на брега след буря, гладък и сребърен като луната и го направи на люлка, само за нея.

— Още ли е там? — попита той, намеквайки й, че мисли за същото. Дали си спомняше изненадата и удоволствието й, как я залюля в люлката за пръв път? Тя виждаше мястото: слънчево сечище дълбоко в гората, далеч от пътеката за Малкия плаж. Въжетата на люлката приличаха на лозници и никой, освен Бей не знаеше как да я намери.

— Не — отвърна тя, втренчена в сините му очи. — Въжетата изгниха преди години. Заведох най-голямата си дъщеря да й я покажа, когато тя беше мъничка. Седалката е все още там. Все очаквам да се превърне отново в луна и просто да изчезне в небето.

Той стоеше неподвижно, облегнат на една от лодките, скръстил ръце на гърдите си.

— Ти имаш по-сериозни неща на главата си — промълви той — от старата люлка в гората.

— Така е — съгласи се тя.

— Бих искал да можех да ти помогна повече. — Докато говореше, той тръгна из бараката — обсипан със златен прах в горещата слънчева светлина, процеждаща се през отворените врати — към малък офис в задната част. Бей го последва, наблюдавайки го как рови в куп хартии върху старото бюро.

— Това е красиво — отбеляза тя, виждайки гравюрите в тъмното дърво: риби, миди, морски чудовища и русалки.

— Принадлежало е на дядото на съпругата ми — обясни Дан. — А е гравирано от моя дядо. Дълга история…

— Това тя ли е? Съпругата ти? — попита Бей, зървайки снимка в рамка на Елиза с красива жена със светла коса и бледа кожа, и двете със сламени шапки с дълги сини панделки.

— Да — отвърна Дан. — Това е моята Чарли…

Сърцето й се сви: „моята Чарли“. С толкова много любов и тъга, без никакво съмнение за чувствата му. Сега, загледан в снимката, очите му се присвиха, сякаш болката от загубата й, от това, че няма да я види никога вече, го обземаше отново. Бей искаше да разбере как е починала, но знаеше, че не му е времето да пита. Тя се замисли за собствените си ужасни смесени чувства към Шон и й се искаше да не изпитва към него нищо друго, освен любов, нищо, освен съжаление за пропуснатите възможности, за чудесните моменти, които бяха преживели заедно.

— Сигурно ти липсва — промълви стеснително.

— Да — отвърна той, продължавайки да се мръщи, докато ровеше из фактурите по старото гравирано бюро. — И на двамата ни липсва.

Бей не можеше да откъсне очи от снимката на жена му — тя имаше такива поразителни очи, такъв открит поглед. Дали Дан бе направил снимката? Бей разпозна фона — въртележката в Уоч Хил — любимото място на момиченцата от Южна Нова Англия. Ани и Пиджийн я обожаваха, както майка им и Тара преди тях.

Огледа стаята. Големи прозорци с изглед към река Темза. Електрическият кораб бе от другата страна, една подводница на док. Минаваха фериботи — високоскоростната машина на въздушна възглавница излизаше докато корабът „Крос Саунд“ идваше от Лонг Айлънд. Малки платноходки кръстосваха, а белите им платна и корпуси блестяха на слънцето.

— Знам, че оставих тази поръчка някъде тук — обясни той. — Той беше много конкретен, само ако мога да я намеря…

— Съпругът ми всъщност не си пада много по дървените лодки. Заради това съм изненадана, че е дошъл при теб — каза тя, забелязвайки чертожната му маса и рисунките на гребни лодки, разхвърляни отгоре. Сега погледна към лавиците с книги за Хорешоф и Конкордия до събраните писма на Е. Б. Уайт и куп стари морски списания. — Той спомена ли нещо за писма? За онези, които сме си писали с теб?

— Ти и аз? — попита Дан и вдигна поглед. — Не, не е. Боже, това бе преди толкова време…

„А аз съм ги запазила всичките — помисли си Бей. — Дали това е лудост?“ Тя погледна отново към снимката на Чарли и се смути. За какво се е държала през всичките тези години? Ако бракът й някога е бил наистина щастлив, нямаше ли да ги изхвърли? Дан със сигурност бе намерил истинската любов на живота си… Погледът на Бей се плъзна по бюрото и отново се спря на Дан. Той бе остарял, по-набръчкан отколкото го помнеше, променен от живота и любовта. Но той все още бе първата й любов и тя все още чувстваше тръпка само като го видеше.

— Наближавам — обясни той. — Сега съм на юни… чакай.

— Не бързай — успокои го тя, изтощена от бурните емоции. Отиде до прозореца да погледне към реката, но се спъна в някакъв ремък на пода.

Посягайки да запази равновесие, залитна към лавиците и извика с изненада.

— Какво прави това тук? — попита, посягайки с трепереща ръка към предмета на най-горната лавица.

Дан отвори широко очи и леко се изчерви.

— Това е на дъщеря ми — обясни Бей, а очите й се напълниха със сълзи, когато вдигна малката зелена лодка.

— Ани я направи за баща си.

— Свършила е страхотна работа — похвали я Дан. — Детайлите са отлични — сглобките и оформянето…

— Той й обеща, че винаги ще я държи при себе си.

— Мисля, че точно това е имал предвид — отвърна той, когато намери фактурата. — Това е поръчката за четириметрова гребна лодка. Той ми остави лодката й, за да знам какво да строя.

— Но защо е искал лодка? — попита Бей, поглеждайки в ясните сини очи на Дан. — Шон предпочиташе яхти…

— Искаше я за дъщеря ви.

— За Ани? — попита тя и сърцето й заби лудо.

Дан кимна.

— Да. Щеше да бъде за нея. Още не съм я започнал. Изоставих всичко, след като прочетох за Шон във вестника. Но той беше непреклонен за нея — искаше я за Ани. И настояваше да я построя сам — не да я давам на помощниците си. Показа ми модела при това първо посещение — и преди две седмици го остави да работя по него. Да продължавам ли с работата?

— По-добре задръж малко — отвърна Бей. Беше объркана, освен това не беше сигурна, че може да я плати.

Точно тогава се чу клаксонът на камиона.

— Тааааатеее! — извика Елиза. Дан погледна с извинение към Бей, а тя успя да каже нещо, че децата са си деца. Стисна му ръката и без да пита или да обяснява, пъхна лодката на Ани под мишница и излезе на паркинга заедно с Дан.

Качи се в колата си и остави лодката на Ани на седалката до себе си. Пъхна ключа в стартера, запали волвото и смъкна стъклата на прозорците. Соленият въздух нахлу в колата с корабните миризми на смола, лак и риба. Нямаше търпение да се прибере у дома, на плажа.

Но когато Дан и Елиза потеглиха в голям зелен камион с надпис „КОРАБОСТРОИТЕЛНИЦА ЕЛИЗА ДЕЙ“, изписан с малки златни букви на вратите, Бей отново се пресегна към лодката на Ани.

Беше толкова фина, толкова лека. Бей си спомни как двете с Ани купиха заедно балсамовото дърво, как дъщеря й го накисна, за да се огъне… как трябваше да съединят дъските с мънички скоби и ластици, да изчакат лепилото да изсъхне.

Да я сглобят…

Шон бе потаен както винаги. Бей някак си усети, че лодката на Ани и посещението на Шон при Дан — и оставянето на модела — могат по някакъв начин да хвърлят светлина върху изчезването му: върху това защо бе извадил от раклата едно от старите писма на Бей до Дани Конъли, върху всичките мистерии през последните му седмици вкъщи.

Тя си спомни колко упорито работи дъщеря й, за да направи на баща си чудесен подарък, който той никога да не забрави. Ани плачеше всяка нощ, мислейки си за Шон, останал сам някъде, криейки се от семейството си и от банката, и от закона, без нищо друго, освен малката зелена лодка, която да му прави компания.

— Шон, как можа? — изрече Бей, докато държеше лодката в ръце и си представяше какво ще каже Ани, като я види, когато разбере, че баща й не я е взел със себе си.

7.

Много грозно — заяви Били, изправен до Ани. Сякаш лятото вървеше назад, а не напред, от пълноцветна красота в края на юни в кафяво, сухо, повехнало сбогуване с цветята, сякаш те изобщо не бяха живели истински. — Имахме най-хубавия двор, а сега е най-неподдържаният.

— Мама не е виновна за това — извика Пеги. — Тя е заета да търси татко.

— Никога не съм казал, че мама е виновна — отвърна търпеливо Били. — Ще си отвориш ли ушите, моля те?

— Те са отворени! — разсърди се момиченцето. — Какво ти става? Днес ти трябваше да се грижиш за мен, а аз трябваше да отида на тренировка в Детската лига, но мама все още не се е прибрала, а ти не ми хвърляш топката, така че те мразя!

— Когато казваш „мразя“, ти в действителност имаш предвид „обичам“, така че ме обичаш — подразни я брат й.

— Иска ти се — отвърна тя.

— Розите са червени, виолетките са сини, пръстта е глупава и Пиджийн също.

— Пръстта не е глупава. Умна е. Ето защо корените нямат търпение да стигнат до нея. Ето защо земните червеи си мислят, че тя е най-доброто място на света. Пръстта управлява.

— Е, ако пръстта управлява, тогава ние сигурно имаме най-страхотната градина на плажа, защото нямаме нищо друго, освен пръст и повехнали цветя — заяви Били и грабна топката от ръката на Пег. — Хайде, ще ти хвърлям. Можеш да потренираш, падайки с лице в пръстта. Само че няма да можеш да пораснеш и да кажеш на някого от онези скапани телевизионни репортери, че си имала нещастно детство. Поне няма да можеш да обвиниш брат си.

— Да, ще намеря начин — отвърна Пег и се стрелна напред към задния двор, където бе оставила ръкавицата и бухалката си.

Всичко това се случи за трийсет секунди, докато Ани стоеше напълно неподвижна. Сякаш беше някакво закръглено ливадно украшение в тон с кафявите цветя. Наблюдаваше как брат й и сестра й се носят един след друг под формата на дива, семейна, терапевтична бейзболна тренировка.

Само ако Ани можеше да играе на топка; просто си знаеше, че щеше да е по-щастлива. Завиждаше на Били и Пиджийн за това, че те, изглежда, преодоляваха нещата много по-бързо от нея, удряйки топката, плъзгайки се в базата и така преодоляваха всичките си неволи чрез физическа дейност: точно както баща й й казваше, че трябва да прави.

— Ще бъдеш по-щастлива и по-здрава, Ани, мечето ми, и всичките ти проблеми ще отлетят — казваше той, — ако просто правиш някакви упражнения. — Под „по-здрава“, естествено, той разбираше „по-слаба“, но лодката на слабостта отдавна бе отплавала за това лято. Поглеждайки през блатото, тя видя малката бяла къща и светлия двор на Тара, блеснал като градина с диаманти. Бледорозовите напръстничета се поклащаха от вятъра, небесносините сутрешни ипомеи се катереха по решетката. Вероятно Ани можеше да помогне да си върнат двора…

Точно когато се навеждаше, колата на майка й спря в алеята. Ани вдигна поглед и й махна с ръка. Майка й изглеждаше толкова красива и слаба; носеше шорти каки и избеляла синя риза, а ръцете и краката й бяха загорели и осеяни с лунички.

— Здравей, слънчице — извика майка й и се приближи. Държеше здраво в ръцете си хартиена торба, сякаш в нея имаше нещо ценно.

— Здрасти, мамо. Къде беше?

— Имах да свърша някои неща. Ще влезеш ли за минута?

Ани кимна, но първо почисти с ръка сухите листа.

— Бедната градина — въздъхна тя. — Мисля, че се нуждае от помощ.

— Знам, Ани. Така е. Наистина я изоставих през последните две седмици. Съжалявам.

— Не трябва — отвърна бързо Ани, прегърна майка си и отстъпи назад. — Нямах това предвид.

Майка й си пое дълбоко дъх, опитвайки се да се усмихне. Слънцето влизаше през кухненския прозорец, превръщайки косата й в кълбо от кована мед.

— О, скъпа — започна майка й и я погали по косата.

Вгледа се в Ани с тревожна усмивка, сякаш се опитваше да прочете мислите й.

— Какво не е наред, мамо?

— Ани… — Майка й все още се опитваше да се усмихне, прегърна я през раменете и я въведе в къщата. Сърцето на Ани заби по-силно. Тя бе толкова разтревожена за баща си — дали майка й имаше новини за него? Не, не можеше да е това. Майка й изобщо не би се усмихвала. А ако новината беше добра, щеше да подскача от радост.

— Кажи ми, мамо. Какво има?

— Седни, Ани — каза тихо майка й и сложи ръка на рамото й. — Искам да поговоря за нещо с теб. Къде са другите деца?

„Аах — помисли си Ани. — Не е добро.“ Никога не се случваше нищо добро, когато някой от родителите й искаше да е насаме с нея, да я отдели от стадото. Много лошо, много лошо. Тя имаше дълбокото усещане, че голямата бройка носи сигурност — че всяко послание, съобщено на цялото семейство, колкото и трудно да е за преглъщане, е едно. Но да й говорят насаме, не означаваше нищо друго, освен неприятности.

— Те играят бейзбол — обясни неохотно Ани, пристъпвайки към вратата. — Може би искат и аз да играя… аз трябва…

— Ани — усмихна се майка й. — И двете знаем…

Момичето вдигна рамене и се усмихна. Знаеше, че майка й също не обичаше спортовете, особено към онези, които включваха топка. От друга страна, баща й се опитваше да я накара да играе при всяка възможност, разказвайки й истории за славните си дни в училище.

Лицето на майка й бе много сериозно, сините й очи гледаха Ани със загриженост и любов.

— Скъпа, искам да ти кажа нещо, да ти покажа…

— Да ми покажеш? — попита тя с остър и писклив глас.

Майка й кимна, а Ани седна край масата. Кръвта й правеше бу-бум, бу-бум, сякаш цял батальон маршируваше в гърлото й. Торбата си стоеше на плота пред майка й и момичето изведнъж се уплаши много.

— Какво има вътре, мамо? — попита.

— Ани, скъпа… — започна майка й.

— Покажи ми, мамо — извика Ани, чувствайки се така, сякаш кожата й щеше да се разкопчае и тя да излети като призрак. Грабна торбата от ръцете на майка си и започна да къса хартията. Преди да откъсне и половината, тя видя. — Лодката ми! — извика.

— Ани, знам, че ти харесваше мисълта за това, че татко ти я е взел…

— Аз я направих за него — извика момичето, люлеейки малката си зелена лодка, сякаш беше бебе, нуждаещо се от утешение и любов. — Това беше за татко. Той каза, че няма да отиде никъде без нея — тя му правеше компания! Тя е всичко, което той имаше!

— О, Ани! — Майка й се втурна към нея. — Знаех, че ще се разстроиш. Дори не бих ти я показала, захарче. Но татко ти я е оставил с основателна причина, много любяща причина.

— Не — ридаеше Ани. — Той не би го направил.

— Ани, той е искал да ти построят гребна лодка…

— Това беше неговата гребна лодка — извика тя. — Единствената, която имаше значение. Аз я направих за него. Той никога не би я изоставил.

— Той я показал на корабостроителя и даже се върнал, за да провери дали я копира правилно — обясни майка й.

— Той си е заминал завинаги — заяви Ани, чувствайки как я обливат студени вълни. Сякаш студен фронт се бе спуснал от Канада, за да изстуди кожата й, кръвта й, да замрази костния й мозък.

— Не, Ани. Това не означава…

Телефонът иззвъня. Ани забеляза как майка й прекосява стаята, за да го вдигне.

— Ало? — обади се майка й.

Ани притискаше лодката до гърдите си, спомняше си как се чувстваше, докато я правеше. Майка й й помогна — закара я до магазина, избра балсамовото дърво. Ани накисна с любов всяко парченце, огъна го в грациозните линии на красивата лодка, която видя в списание за класически лодки. Сложи малки седалки и скоби за веслата. Гравира веслата. Когато лепилото изсъхна, тя я боядиса в тъмнозелено — цветът на боровете. И изписа името на лодката на кърмовата греда, със златна боя:

АНИ

— Така няма да забравиш кого да докараш до дома с нея — каза тя на баща си, когато му подари лодката.

— Обичам я, Ани — отговори той, прегърна я и я притисна до себе си.

— Направих я за теб — обясни тя. — Всяко парченце. Мама само помогна малко.

— Това е най-хубавият подарък, който съм получавал.

— Защото обичаш лодките? — попита тя с разтуптяно сърце.

— Не, защото си я направила за мен — отвърна той. — Никой преди не е правил нещо толкова чудесно за мен. Обичам я.

— Наистина?

— Наистина — отговори той, а ръката му стисна Ани малко по-силно, карайки я да се почувства по-щастлива от всякога. — Ще ти кажа колко много я обичам. Никога няма да я изпусна от погледа си. Обещавам. Където и да отида, тази лодка идва…

И той удържа на обещанието си. Беше държал лодката в кабинета си в продължение на няколко месеца, но после правиха някакъв ремонт в банката и той я донесе у дома. Тя стоеше на бюрото му, но после дойде лятото и той я прибра в една торба; Ани предположи, че я е върнал в кабинета си или че я е занесъл на „Алдебаран“.

Ани държеше модела, мислейки си за това колко го обичаше баща й. Топлика потече през нея и я утеши. В този момент майка й се обърна да я погледне и Ани забеляза пребледнялото й лице. Почти синият цвят на кожата край устните, сякаш беше в шок. Как движеше ръката си — толкова бавно, почти опипвайки — нагоре към бузата си, опитвайки се да докосне лицето си, но сякаш не можеше да го открие. Разширените й очи. Сините й очи с форма на бадеми, променили формата си от шока.

Когато майка й затвори телефона, Ани стисна лодката си. Ако не можеше да защити баща си, можеше поне да предпази лодката.

— Скъпа — започна майка й, докосвайки рамото й с трепереща ръка.

— Вече знам — прошепна тя толкова тихо, че само лодката й можеше да я чуе.

— Имам лоша новина — продължи майка й.

— Вече знам — прошепна Ани по-тихо отпреди.

8.

Погребението беше в сряда сутринта в същата малка бяла църквичка, където Шон и Бей се ожениха, където бяха кръстени всичките им деца, където Тара и Бей приеха първото си причастие. Седнала на втория ред, Тара гледаше най-добрата си приятелка и се изпълваше с далечни спомени, още от първи клас, когато и двете носеха бели рокли и воали със сребърни корони.

Децата, изглежда, се справяха. Държаха се толкова добре, облечени в най-хубавите си летни дрехи, с много повече достойнство, отколкото Тара на погребението на баща си. Тя бе на единайсет, на възрастта на Били, а той почина след катастрофа. Бил пиян и се ударил челно в едно комби, убивайки шофьорката. Тара се ужасяваше от погребението — как би могла да го преодолее?

С Бей, разбира се. Бей й помогна да си облече черната рокля, държеше треперещата й ръка. Сега те бяха отново тук, да погребат Шон.

Как бе възможно този висок, атлетичен, убедителен, влюбен в живота мъж да лежи в онази лъскава дървена кутия? Тара се взираше натам и й се искаше да може да го разтърси за последен път.

Краят дойде много по-различно отколкото всички бяха очаквали. И така… думата нахлу в съзнанието на Тара: тихо. Всички си мислеха, че Шон е беглец, че бяга от правосъдието заедно с плячката си. А истината бе, че той беше починал сам, само на шест километра от дома си, в колата си, на дъното на река Джил. Според полицията кървял от раната на главата си. Каквото и да се е случило на яхтата му, то е причинило загубата на много кръв и той е загубил контрол над колата.

Тара огледа Бей и децата. Всички те бяха толкова тихи и сдържани, следяха химните от книжката както на всяка неделна служба. Били пръв се разплака на глас, той пръв изрази скръбта си.

Пиджийн също се разплака. Опита се да сдържи риданията си, но не успя. Ани я прегърна и също заплака тихо.

— Но аз си искам татко! — проплака Пег.

Тара концентрира цялата си енергия върху Бей. „Просто преодолей това — бе посланието, което й изпрати. — Можеш да го направиш. Ти си силна. Ти си им майка, а точно сега те се нуждаят от всяка частица от теб.“ Тара се загледа в гърба на приятелката си, изпращайки й цялата сила, която можеше да събере.

Свещеникът продължаваше службата:

— Шон Макбий, любим съпруг на Бейрбри… — той се запъна в името на Бей, галския вариант на Барбара — любим баща на Ани, Уилям и Пиджийн, отнет им толкова скоро… тайнствата на човешкия дух… незнайните причини на сърцето…

— За какво говори той? — попита Били.

— За татко — отговори Пег.

— Но той не казва нищо — изхлипа Били. — Дори не знам какво има предвид.

После дойде редът на Ани да отиде до аналоя и да рецитира любимото стихотворение на баща си. Тара затаи дъх, наблюдавайки как Ани си проправя път през скамейките, покрай майка си, по пътечката, до предната част на църквата. Беше облечена в тъмносиня пола и бледорозова риза, с перлена огърлица и обици „не ме забравяй“, които баща й й подари, когато й пробиха ушите. Беше се прегърбила, раменете й бяха приведени, сякаш имаше невидими криле и можеше да се огради отзад. Въпреки това или точно заради това движенията й бяха изпълнени с грация.

Ани се прокашля. Знаеше наизуст стихотворението „Спирайки край гората в снежна вечер“ от Фрост. Тя изрецитира призрачните думи на безсмъртното стихотворение.

Ани не отдели очи от баща си. За Тара беше сигурно, че докато кръщелницата й се взираше надолу, тя не виждаше дървената кутия, а самия Шон. Виждаше бащата, когото обичаше толкова много, през зимата, в леденосиния въздух и замръзналите блата наоколо. Тара се пресегна над седалката на скамейката и Бей стисна ръката й. Те бяха сестри в крайна сметка. Не свързани по кръв, а по любов. Още от ранни години се бяха осиновили, доживотно обвързване без никакъв ритуал, без никакви символи, само с вятъра, повяващ над Пролива.

Тара усети тежест в гърдите. Оглеждайки църквата, тя видя много приятели, напълнили скамейките. Дамите от Хабърдс Пойнт — Уини Хабърд, Анабел Макгрей, Хийкат Фрост — бяха там със Сикстъс Ларкин; Зеб и Рамър Мейхю, с наскоро омъжилата се Куин и Майкъл Мейхю; Сам и Дана Тревър със сестрата на Куин, Али… Хора от плажа, от брега и от града.

Бяха дошли някои от клиентите на Шон: Мей и Мартин Картие, Бен Аткин от „Силвър Бей Ауто“ и Огъста Ренуик — която бе и клиентка на Тара за почистване на къщата й. Тя улови погледа на Тара и й кимна. Далеч назад, седнал на последната скамейка, се виждаше един човек от миналото: Дан Конъли. Тара би го познала навсякъде. Хабърдс Пойнт знаеше как да събере всички заедно, дори и онези, които си бяха тръгнали отдавна.

Имаше и нови хора. Тя зърна Джо Холмс, застанал до задната врата. Напрегна се, чудеше защо ли е дошъл — не можеше ли да остави Бей и семейството на мира, да им позволи да извършат погребението?

Но когато Джо я зърна, той задържа погледа си върху нея със странно внимание, сякаш разбираше нейната роля в живота на Бей, че тя изпраща силата си на Бей, за да може да издържи през този ден. Погледът бе страстен, но мил. Тара разбра, че присъствието му тук не е по служба — нещо, което и дядо й би направил. Да присъства на погребението на престъпник от неговия район, само за да подкрепи семейството, което той оставя.

Тара също му кимна и наведе глава с тази мисъл.

От гърдите й се откъсна ридание, когато си помисли за дядо си и след като осъзна, че Бей и децата вече никога няма да видят Шон.

Накрая свещеникът произнесе обичайната покана всички да се съберат в семейния дом, но всъщност дойдоха много малко хора. Бей стоеше до вратата, приемаше съболезнования, опитваше се да успокои децата, които не можеха да разберат защо никой не идва.

— Дали защото е такъв хубав ден за плажа? — попита Пеги. — Предпочели са да доплуват, вместо да дойдат тук?

— Или — обади се разгорещено Били — те ни презират заради всичко това в банката и заради това, че татко се появи във вестниците?

Двете деца вдигнаха поглед към Бей, искаха да оспори твърдението на Били. Тя знаеше, че той е прав, но никога не би казала това на децата.

— Приятелите на татко го обичат — обясни тя. — Ние също. Ние сме тук, нали?

— Аз съм му приятел — приближи се Тара и кимна. — И аз го обичам.

— Но тук няма много хора — обади се със съмнение Пеги. — Не толкова много колкото на погребението на баба.

— Е, баба беше много стара — заяви твърдо Бей, говорейки за майка си, която почина на осемдесет и една. Искаше й се децата да могат да си спомнят и за прабаба си. — Тя живя толкова дълго и всички я познаваха…

— Всички познаваха и татко — настоя Пеги. — Той беше техният банкер.

— Да. Гадно е, че той беше техният банкер, а те си мислят за него само лоши неща — отбеляза Били. — Защото имаше и добри неща. Много повече добри неща, отколкото лоши. Нали?

— Точно така — отговори Бей.

— Точно така — повтори и Тара.

— Татко е, беше, винаги ще бъде един страхотен човек и всички трябва да знаят това.

— Е, може би трябва да хапнем — предложи Тара и посочи към масата. Бяха поръчали салати и малки сандвичи от „Фолис“. — Да поддържаме силите си.

— Не съм гладна — обади се Пеги.

— Не, изгубих си апетита заради идиотите, които не знаят кой е истинският Шон Макбий — заяви Били.

Бей се обърна към Тара, след като Били изфуча навън:

— Той притежава стария ирландски боен дух. Дори когато няма за какво да се бие.

— Когато си ирландец — отвърна Тара, — винаги има нещо, за което да се биеш.

Бей страдаше, защото знаеше, че Били го боли заради баща му. Помисли си за Шон, за това колко борбен бе той. Винаги. Очите й се напълниха със сълзи, като си помисли, че синът й е прав, че точно сега хората си мислеха лоши неща за Шон. А това, което Шон наистина искаше винаги, бе да го харесват.

Марк и Алис Боланд влязоха и веднага се приближиха.

Независимо от това колко сдържана се опитваше да изглежда Бей, тя с мъка сдържа сълзите си, когато Алис я прегърна.

— Толкова си силна — похвали я Алис и я потупа по гърба. — Като те видях в църквата, теб и децата… Дъщеря ти се представи страхотно, като рецитира стихотворението.

— Съжаляваме, че той си отиде, Бей — поднесе съболезнованията си Марк.

— Благодаря — отговори тя.

— Не можем да повярваме — въздъхна Алис. — Всичко това…

— Знам — отговори Бей и гласът й секна. Как можеше да разговаря за смъртта на съпруга си с президента на неговата банка? Те бяха толкова привлекателна двойка: Марк — висок и атлетичен, Алис — дребна и елегантна. Тя притежаваше бизнес за декориране и имаше безупречен усет за стил. Бей и Шон никога не прекарваха много време с тях. Те нямаха деца, а от там идваше и липсата на обичайното общуване на футболни и бейзболни мачове, но Алис винаги изглеждаше дружелюбна и динамична — Бей често си мислеше, че би искала да я опознае по-добре.

Сега тяхното присъствие я караше да се чувства толкова засрамена от онова, което Шон бе направил, а днес й се искаше единствено да оплаква загубата му.

— Ако можем да направим нещо — предложи вежливо Марк.

— Каквото и да е — допълни Алис, а разтревоженото й, болезнено изражение някак си даде на Бей да разбере, че тя говори искрено.

Бей кимна, докато те отминаваха. Тара се изправи. Приготвяше кафе, но при вида на Бей, обляна в сълзи, тя изтича към нея.

— Много мило от тяхна страна. — Бей потрепери. — Като се има предвид какво причини Шон на банката.

— Те не те обвиняват за това — успокои я приятелката й. — Никой не те обвинява.

— Защо го е направил? — попита Бей. — Не мога да разбера.

— Това не е Шон, когото познаваме — отговори Тара и я прегърна.

Бей затвори очи, плачейки тихо на рамото на Тара. Не можеше да повярва. Шон никога вече нямаше да хвърля топки на децата, никога нямаше да ги изведе на пътешествие с яхтата. Беше толкова енергичен, а сега го нямаше. Изглеждаше невъзможно животът просто да си продължи, децата да пораснат, без той да знае за това. Не можеше да повярва, че няма да го види отново. Че никога няма да чуе гласа му…

Когато се отдръпна да избърше очите си, тя видя Дан и Елиза Конъли да влизат в стаята.

— Благодаря, че дойдохте — кимна тя трогната, когато те пристъпиха напред.

— Толкова съжаляваме, Бей — промълви Дан.

— Знам какво си преживяла — допълни Елиза. Тя бе облечена изцяло в черно: балетно горнище с дълъг ръкав, черна пола до глезените, огърлица от оникс. Бей видя лилавите полумесеци на бледата кожа под очите и разбра, че тя също не може да спи.

— Така е — отвърна Бей и срещна погледа й, когато пое ръцете й. Те бяха студени и толкова слаби; Бей искаше да ги задържи, да ги стопли, а и Елиза като че ли искаше същото.

— Ужасно е за децата ти — продължи момичето.

— О, така е — съгласи се Бей и гласът й секна.

Погледът на Елиза се плъзна из кухнята, сякаш търсеше нещо, възприемайки жадно всичко: снимките, рисунките и бележките за напомняне, залепени с магнити на вратата на хладилника, колекцията от топки и бухалки до страничната врата, високата зелена бутилка, пълна с дребни монети, дъбовата маса със синята захарница и кобалтовосините стъклени шишенца за сол и пипер, останали от майката на Бей.

— Ани — промълви Елиза. — Ан. Видях написано името й в некролога. И я чух да чете стихотворението. Тя е на моята възраст.

— Да, така е — отговори Бей, чувствайки нещо общо помежду им дори когато Елиза отдръпна ръцете си.

— Искаш ли да се запознаеш с нея?

Елиза кимна.

— Да — отговори тя.

— Ще те заведа в нейната стая — предложи Бей.

— Не е нужно — възрази Елиза, оглеждайки се из кухнята. — Аз мога и сама.

— Горе е — поясни Бей. — Втората врата вляво.

Елиза тръгна през семейната къща.

Тя никога преди не бе стъпвала тук, но знаеше всичко необходимо за хората, които живееха в къщата. Те бяха новите изгубени души.

За миг, с едно примигване на очите на баща им, животът им се беше променил завинаги. Тя разглеждаше полираните дървени подове, светлите килими, спортните трофеи по лавиците, акварелите на стената със сцени от ведрия бряг: фарове, плажове, лодки, вълноломи.

Чудеше се дали семейството някога се е вглеждало в красивите картини и си мислеше за онези момичета, които бяха убити миналата година и оставени във вълноломите или в потъващи лодки, или по плажове, пометени от урагани.

Сърцето я заболя, защото знаеше, че това бяха нещата, за които мислеха сега…

Когато стигна до вратата на Ани отляво, тя спря и застана съвсем неподвижно. Коридорът на втория етаж беше хладен и тъмен. Светлината идваше от отворена врата в края му, но Елиза стоеше в сянката. Като детектив, с ухо, допряно до тежката врата, тя използва всичките си сетива и моментално усети присъствието на Ани вътре — усети скръбта, която се процеждаше от там.

Помисли си да дойде по-късно, но нещо й подсказа, че сега е моментът, и тя почука.

— Ани? — попита, когато момичето отвори вратата.

Тя бе едра, а очите й бяха — като в детска приказка — големи и кръгли. Още беше с дрехите, с които Елиза я видя в църквата: синя пола и бледорозова блуза.

— Да? — попита Ани. В очите й се четеше объркване.

— Хм, аз съм Елиза Конъли.

— О!

Елиза си пое дъх. Видя, че Ани я оглежда от главата до петите. Те бяха огледални образи една на друга, но като в криво огледало: едната малко натежала, другата прекалено слаба. Почти инстинктивно Елиза обви лявата си ръка около белега на дясната си китка. Сърцето й биеше бързо. Тя пристъпи напред и се спъна.

Ани я хвана и ръцете й я обвиха почти в прегръдка. Блъскайки се в мекото тяло, Елиза усети сълзите, които опариха очите й.

— Добре ли си? — попита Ани.

Елиза се опита да кимне, но силно ридание я задушаваше.

— Не си, нали?

Елиза поклати глава много бавно. Чувстваше, че ще припадне.

— Искаш ли малко вода? — попита Ани, заведе я до леглото и я настани нежно. — Или си гладна?

— Не съм яла нищо от два дни и половина — сподели Елиза.

— О, мили Боже! — възкликна другото момиче. — Защо?

Елиза се втренчи в огромните й сини очи и усети как болката в гърдите й се разтваря в горещи сълзи. Облиза устни, искаше стаята да престане да се върти, искаше краката й да докоснат земята. Погледът й бе привлечен от малка, очевидно правена у дома лодка над леглото на Ани. Тя се загледа в нея и това я върна обратно на земята.

— Защото ми е тъжно за теб — каза Елиза.

— Толкова тъжно, че не можеш да се храниш? — попита Ани и Елиза разбра, че при нея е обратното.

— Да.

— Но защо?

— За семейството ти. Баща ми познава майка ти и той ми показа некролога… Толкова, толкова съжалявам за баща ти.

— Майка ти също ли ни познава? — попита Ани. Елиза затвори очи. Това бе трудната част, ужасната част. Не можеше да отговори на въпроса — поне не сега. А и не трябваше. Това бе моментът, когато Ани щеше да започне да разбира, че те са различни, че са сами на този свят, двете заедно, че са изгубени души…

— Майка ми е мъртва — сподели. — Ето защо трябваше да се срещна с теб.

— Защото баща ми е…

Елиза кимна, за да не накара Ани да изрече тази дума, която все още бе толкова нова, толкова ужасна, толкова нежелана. Мъртъв.

— Стихотворението, което рецитира, беше красиво — отбеляза Елиза.

— Беше любимото на баща ми.

— Майка ми също си имаше любимо стихотворение — сподели Елиза. — За Пол Ривиър[1]

— Би ли ми изрецитирала малко от него? — помоли я Ани.

Елиза кимна. Пое си дълбоко дъх и се успокои, когато започна да рецитира.

„Окачи фенер високо на камбанарията,

на северната църковна кула като сигнална светлина.

Един, ако са по суша и два, ако са по море.

А аз ще бъда на отсрещния бряг…“[2]

— Страшно ми харесва това стихотворение — възкликна Ани. — Онази част за сигналната светлина.

— На мен също — отвърна Елиза.

— Трябва да хапнеш нещо — прошепна Ани, посегна към чекмеджето до леглото и извади шоколадче. Предложи го на Елиза, сякаш беше подарък. Тя се втренчи в синьото квадратче и поклати глава.

— Но ти направо ще се изпариш. — Ани докосна китката й.

Елиза се втренчи в дългите й ръкави и с рентгеновото зрение на момиче, чийто баща я мрази, чиято майка е призрак, видя паяжина от белези, разкриващи истинската същност на нещата, истината, която Ани вероятно не знаеше, но разбра, че не може да каже на това скърбящо момиче, че всъщност именно изпаряването беше целта.

— Добре съм — отвърна Елиза и й върна шоколада.

— Не. — Ани се изчерви. Момичетата, които ядат много, винаги се преструват, че не са гладни. Елиза знаеше и заради това беше търпелива.

Ани примигна и очите й отново се изпълниха със сълзи. Елиза проследи погледа й, видя я, че се взира в малката зелена лодка, която стоя в работилницата на баща й през последните две седмици. Някак си Елиза разбра, че в момента тази лодка е най-важният предмет във вселената на Ани.

— Харесвам тази лодка — прошепна Елиза.

— Напомня ми за баща ми — отговори Ани и се разплака. — Аз я направих за него.

— Обзалагам се, че я е обичал много — прошепна Елиза и хвана ръката й. — Обзалагам се, че я е обичал повече от всичко.

Дан и Бей стояха в кухнята, обградени от хора, които той едва разпознаваше от лятото, когато работи в Хабърдс Пойнт. Стори му се странно да се върне след толкова много години, а и трябваше да се запита защо е дошъл. Тогава му бяха дали лятна работа — последната, преди да започне бизнеса си. Беше израснал на трийсетина километра на изток, край Мистик — отвъд река Темза, но отдалечен с цял един свят; той отново се засели там, когато се ожениха с Чарли. Може би през цялото време подсъзнателно избягваше да идва тук… Хората, които си наливаха кафе или чай с лед на плота, го поглеждаха с любопитство.

— Чудят се откъде те познават — поясни Бей.

— От дъсчената пътека преди около сто години — отговори той. — Онази, която ти ми помогна да построя.

Той я гледаше как се опитва да се усмихне. Не успя съвсем. Тя се беше променила, дори през дните, след последното й посещение в работилницата му. Очите й изглеждаха наранени, предпазливи. Той си спомни за веселото момиченце, което висеше покрай него на плажа през онази година, толкова отдавна, което го научи да обича луната, спомни си и усети тъга.

Тогава тя не приличаше на никой друг и той си помисли, че днес също е така. Излъчваше толкова топлота и успокоение — сивите й очи бяха тъжни, но все пак ведри, косата й бе нашарена от слънцето и солта. Къщата й бе пълна с любов — със спомени за семейството й и за плажа. Той се огледа и видя кошници с мидени черупки и плажни пирени, няколко баскетболни и бейзболни трофея на полицата, гладки камъни, изрисувани от децата, плаващи дървета, изтъркани от вълните. Погледна надолу — не можа да се сдържи. Тя винаги ходеше боса, дори в дъждовни дни, и той почти очакваше да я види боса и сега.

— Какво има? — попита тя.

— О, нищо — отвърна смутено.

— Не беше нужно да идваш — каза тя.

— Знам.

— Но се радвам, че го направи. — Погледът й се насочи към стълбата, където Елиза отиде да търси Ани.

— Чудя се какво ли правят горе.

— Елиза искаше да се запознае с Ани — обясни той.

— Много мило от нейна страна. Наистина е необикновено за момиче на нейната възраст, да бъде толкова общителна.

— Елиза наистина е необикновена.

— Трябва да е ужасно трудно без майка й.

— Трудно е и за двама ни.

— Не мога да си представя какво ме чака…

Дан си помисли за Чарли, за това как светът стана толкова мрачен, когато тя почина — много малко хора, дори сред най-близките му, знаеха за бездните, в които е пропаднал. И никой, може би, с изключение на дъщеря му, не знаеше защо. Той знаеше малко за това, с което щеше да се срещне Бей — изгубила съпруг, към когото в най-добрия случай хранеше смесени чувства — и желаеше да я защити от него.

— Знам — започна внимателно Дан, — че не мога да започна да ти разказвам какво може да помогне, какво бих могъл да направя аз, за да ти помогна, но…

Тя примигна, сякаш той говореше на някакъв чужд език.

— Имам предвид, че никой не би могъл да заеме мястото му — обясни Дан, мислейки си за Чарли, за огромната дупка в небето от смъртта й.

Бей все още не можеше да реагира. Но той видя как очите й се изпълват със сълзи; тя бе плакала, когато той пристигна.

— Той ти е съпруг, знам — продължи Дан и посегна към ръката й, когато тя сви юмруци, а лицето й се превърна във възел от страдание. — Бей, минал съм през това — нека ти помогна.

— Не си минал през това — отвърна тя и сълзите потекоха по бузите й.

— Изгубих жена си…

— Но ти си я обичал — възрази тя, задавяйки се с думите. — Ти си обичал Чарли толкова много… личи си в гласа ти, всичко е изписано на лицето ти… ти си я обичал… обожавал си я… но аз…

Дан се втренчи в зачервените й очи. Все пак въпреки горещината, която се изливаше от кожата й, въпреки яростта на лицето й, той щеше да хване ръцете й, но тя нямаше да му позволи.

— Но аз мразя Шон — сподели тя. Погледна към стълбите, по които се качи Елиза, към стаята на Ани… — Мразя го! Заради онова, което причини на децата, и…

Очите на Дан се разшириха от шок и разбиране. Но после той кимна, едва успяваше да диша, и пристъпи напред. И… каза тя. Тя отпусна юмруци и обви тялото си с ръце, сякаш изведнъж бе станало студено, сякаш можеше да се стопли.

— И на мен — прошепна тя и борбеността я напусна, гневът в очите й се превърна в скръб. — Ние израснахме заедно и аз се опитвах да го обичам през цялото време, но…

— Но какво, Бей?

— Изобщо не го познавах — прошепна тя, ридаейки с такава болезнена скръб и скрита мъка, че Дан не можеше да направи нищо друго, освен да стои много наблизо, много неподвижно, да не я докосва изобщо, да не проронва и дума.

[1] Пол Ривиър (1735 — 1818) — американски патриот, герой от Войната за независимост. — Б.пр. ↑

[2] Стихотворението е написано през 1863 г. от американския поет Хенри У. Лонгфелоу. — Б.пр. ↑

9.

Дойде гореща вълна и следващите дни бяха потискащо знойни, а слънцето се превърна в огнена топка в плътното, бяло небе. Бей се опита да сплоти децата, да им помогне да преживяват всеки един ден. Тара й помогна да си спомни и да планира нещата, които те винаги бяха обичали — пикниците на сянка, плажа, пътешествията до „Сладоледения рай“.

Бей се движеше по инерция, давайки всичко от себе си — ако тя се разпаднеше, децата щяха да бъдат по-ужасени, отколкото вече бяха.

Всяка сутрин тя и двете по-малки деца ходеха до плажа, лягаха на одеялото, гмуркаха се във водата. Били и Пиджийн тичаха до сала, сякаш трескавата дейност можеше да засенчи реалността. Ани изобщо не идваше на плажа; тя искаше да спи до късно, а после ставаше и оставаше в къщата да чете. Бей се тревожеше за нея и се опитваше да я наглежда, без да се натрапва.

Франк Алингам се отби с ястия, приготвени от жена му. Марк Боланд се обади два пъти, да види дали Бей се нуждае от помощ, Алис също позвъни. Опитваха се да се държат дружелюбно, но гласовете им я поразиха. Усилията им й напомниха какво е направил Шон.

Във вторник сутринта някой позвъни на вратата. Бей отвори. Беше с бански костюм, а отгоре си беше сложила голяма стара риза. На вратата стоеше Джо Холмс, облечен както винаги в нещо като униформа на ФБР — тъмен костюм, тъмна вратовръзка.

— Бей, може ли да вляза?

— Добре — отвърна тя и отвори вратата по-широко. Почувства се уязвима, полуоблечена, но не искаше да губи време и да се преоблича: искаше всичко това да приключи и той да си тръгне. Тя го въведе в дневната и той седна на стола на Шон. Стомахът й се сви.

— Съжалявам, че се натрапвам така. Но разследването ни откри още няколко неща, които бих искал да узнаеш.

Тя зачака, неспособна да каже нещо.

— Огледахме мястото, където колата на съпруга тя е излязла от пътя. Премерихме спирачния път, радиуса на въртене… и те не ни приличат на произшествие. Мислим, че Шон е бил убит.

— Не… Защо? Не разбирам. Убит… — прошепна тя, шокирана, разстроена от думата.

— Не знаем със сигурност — обясни агентът. Очите му бяха нежни и тя можеше да се закълне, че са изпълнени със състрадание, сякаш наистина се интересуваше от чувствата й. Очите й започнаха да парят. Как ще накара децата си да се сблъскат с това? И как самата тя ще се сблъска с него? Шоковете идваха един след друг.

— Какво ви кара да мислите, че това е възможно? — попита тя, когато успя да събере сили и да проговори.

— Казахте, че е бил ранен на яхтата, че е изгубил много кръв…

— Това е вярно, така е — отговори тихо Джо. — Но въпреки това защо не е тръгнал по-рано? Защо не се е обадил за помощ? Подобни инциденти обикновено не стават на тихи селски пътища с добре поддържана кола. Шон вземаше ли наркотици?

— Не, никога. Защо?

— Открихме кокаин в организма му.

— Шон никога не е взимал кокаин — заяви Бей. — Наистина беше праволинеен — бе толкова против наркотиците. Той беше… безразсъден в други отношения, но не и с наркотиците.

— Може би е променил мнението си за това.

Тя наведе глава. Той бе променил позицията си по отношение на толкова много неща — защо не и за наркотиците? Но инстинктът й подсказваше, че не е.

— Може ли това да го е убило?

— Може да му е попречило да шофира, особено след загубата на кръв. А може и да не е бил сам.

— Какво имате предвид?

— Може да е имало някой с него в колата.

— Когато е излязъл от пътя? Когато е умрял? Кой?

— Това наистина е всичко, което мога да кажа засега. Разследването продължава; много съжалявам за всичко. За теб и за децата.

— О, Шон — въздъхна Бей и наведе глава.

— Сигурен съм, че до края на деня пресата ще разтръби новината — предупреди я агентът. — Просто исках ти да узнаеш първа.

Тя дори не можеше да му благодари за това. Седеше много тихо, слушайки как колата му се отдалечава, втренчена в стълбите, които водеха към стаите на децата и.

Помисли си колко щастливи бяха с Шон в деня, когато купиха къщата. Беше на брега, близо до Тара, близо до всичките им летни спомени. Погледът й се замъгли от сълзи, от скорошната скръб за Шон и от мисълта, че той си е отишъл завинаги, от усещането, че небесата се разцепват на две. Макар бракът им да бе далеч, далеч от съвършенството, тя хранеше най-скъпата, най-безумната надежда, че могат да се оправят.

Качи се по стълбите и тръгна по коридора. Точно сега й се стори много важно да бъде спокойна. Сякаш за да неутрализира насилието, извършено срещу Шон, тя знаеше, че трябва да стъпва много леко, да говори много мило с децата си. Щом влезе в стаята на Ани, тя попита:

— Можеш ли да излезеш от там?

Ани се измъкна от леглото.

Същото се повтори при Били, който искаше да знае:

— Какво правеше той тук?

— Господин Холмс? Ще ти кажа след минута. Ела за малко в стаята на Пеги.

Тя се придвижи бавно, сякаш вървеше по вода. Гласът й бе прегракнал от сълзите още преди да проговори.

Децата седнаха на леглото на Пеги и насочиха погледи към изтерзаните й очи. Всеки път, когато Джо Холмс посещаваше къщата им, те се разстройваха.

— За татко е — заяви Били.

Те я гледаха. Вече им беше казала най-лошото: че той е мъртъв. В очите им виждаше, че са преминали шока и са отлетели в ново царство. Искаше само да ги притисне към себе си, да ги превърне отново в бебета, да започнат всичко отначало.

— Какво има? — попита Били. — Какво искаше онзи тип от ФБР?

Бей погледна в очите на трите си деца, толкова предпазливи и наранени, и не можа да събере сили да им каже.

— Нека поседна с вас — предложи, настанявайки се на леглото между Ани и Пеги. Пресегна се край Пеги и хвана ръката на Били. Сърцето й биеше толкова бързо. Помисли си, че ще припадне. Пег започна да хленчи, преди още да е казала и дума.

— За татко е — каза тя и думите прозвучаха толкова сладко, тя чу как те ги казват на Шон, видя удоволствието в очите му — колко щастлив ставаше от това. Очите й се просълзиха и тя не можеше да продължи.

— Кажи ни, мамо — помоли я Ани. — Не ни карай да чакаме.

— Неприятно е — обясни тя, усещайки напрежението им. — Ще ви кажа, а вие ще трябва да бъдете много смели. Всички ние. Нали?

Децата кимнаха.

— Ани, Били, Пеги. Господин Холмс каза, тоест мисли, че татко вероятно е бил… убит.

— Убит — повтори Пеги.

— Не — възкликна Били. — Не и татко.

— Защо някой би направил това? — попита Ани. — Не. Никой не би му причинил това.

— Случва се по телевизията — извика Пеги и се разплака. — Така е постоянно. Защо не и татко?

— Това не ти е телевизия — възрази Били. — Това е нашият татко.

— Не би било честно някой да направи това — проплака Пег. — Ако колата му е излязла от пътя, това е едно. Но не мога да го понеса, ако друг човек му е причинил това.

— Аз не мога да понеса нито едното, нито другото — въздъхна Ани, стиснала здраво ръце в скута си.

— Дори не вярвам, че си е отишъл — каза Били, накъсвайки думите. Разрида се, търкайки очи с юмруци. — Не може да бъде — той е толкова страхотен и истински. Как така изведнъж ще си отиде? Трябва да е тук, с нас.

— Никой не може да ни го отнеме — проплака Пеги.

— Ние сме семейство — заяви Ани. — А той е нашият баща.

— Ненавиждам онова, което казват за него — извика Били. — А така става още по-зле. Искам той да е тук и да се защити.

Бей седеше сред децата и ги притискаше до себе си. Чувстваше същото като тях — че Шон бе много силен, за да изчезне просто така. Не можеше да отговори на Били. Може би Шон не е могъл да се защити, защото бе направил всичко, за което хората говореха.

Това бе първият урок на семейството по смърт и той попарваше сърцата им, обгаряше вените им. Бей знаеше, че това е все едно да са в колата с Шон, че онзи, който го е убил, е убил и част от тях. И тази мисъл й помагаше да стане по-решителна.

— Ще преодолеем това — заяви тя.

— Как? — изстена Пеги.

— Заедно — отвърна Бей. — Ние сме заедно.

— Но без татко — каза Били. — Него вече го няма.

— Това не е вярно — отговори Бей. — Има го. Имате неговата любов.

— Какво имаш предвид? Той си отиде. Току-що каза, че е бил убит.

— Любовта никога не умира — заяви майка им. — Баща ви ви обичаше прекалено много и това не може да стане. Повярвайте ми, че той все още ви обича. Повярвайте ми. — Тя изрече това толкова свирепо, че децата се изправиха и се втренчиха в широко отворените й очи. — Повярвайте ми — повтори тя.

— Щом казваш — прошепна Ани, — тогава ние ти вярваме.

Бей прегърна децата. Насилието бе дошло в дома им. Тя щеше да бъде нежна и щеше да изпълни дома им с любов.

Думите на Ани направиха това за Бей. „Щом казваш, тогава ние ти вярваме.“

На следващия ден, сряда, се появи нов слух. Случилото се с Шон може да е било убийство. Вероятно е било убийство. И той е смъркал кокаин. Някой може да му е помагал, докато е присвоявал от банката. След като всички служители бяха оправдани, според вестниците властите все още разпитваха касиерите. „Младите касиерки“, носеше се слух.

Или може би е някой извън банката, някой, който е искал Шон да извърши престъпление: разказваше се за съпруга в Далас, която накарала съпруга си — банкер, да краде от сметките, за да може тя да си купи петролен кладенец.

Седнала на плажния си стол, Бей огледа съседите си, чудейки се кои от тях си мислят, че тя го е накарала. Извади сутрешния вестник от сламената кошница. Опитвайки да се престори, че съпругът й не е на първа страница, тя положи усилия да успокои ръцете си, когато се зачете в обявите за работа.

Тара слезе при нея и двете приятелки тръгнаха заедно по твърдия пясък. Стъпките им оставяха отпечатъци. Те вървяха бавно и по навик се взираха надолу за съкровища: черупки, стъкла от морето, изгубени диамантени пръстени. Когато бяха едва на шест, чуха една жена да вика, че годежната й халка се изплъзнала, докато излизала от водата. Те никога не престанаха да я търсят.

— Как се справяш? — попита Тара.

— Страхотно — отвърна Бей с тон, с който знаеше, че най-добрата й приятелка ще си преведе като „много гадно“.

— Ясно.

— Досетих се, че ще ти стане ясно. Франк Алингам се обади отново. Опитваше се да бъде мил, но аз се чувствах твърде ужасно, за да разговарям с него… Търся си работа.

— Намери ли нещо?

— Още не. Не разбирам много от компютри, а, изглежда, всички търсят хора с компютърни умения…

— Компютърната неграмотност е много подценена в днешното ни общество — успокои я Тара. — Но аз се оправям, както и ти. Какво още?

— Чувала ли си хората да говорят? — попита Бей и в очите й блеснаха сърдити искри. Носеше сламена шапка и трябваше да надзърта, за да види лицето на Тара.

Приятелката й поклати глава.

— Никой не злослови за Шон пред мен.

— Аз ще злословя за Шон пред теб — заяви Бей. — Току-що изгубих съпруга си, той вероятно е бил убит, но аз съм толкова ядосана, Тара. Не можеш да повярваш. Ако беше пред очите ми… — Поклати глава, сякаш искаше да прогони ожесточението от мислите си. — Започнах да пресмятам ипотеката, застраховката, уредите, ежедневните разходи… Тревожа се, че ще се наложи да продадем къщата.

— Никога — възкликна Тара. — Ще умра, преди да позволя това да се случи.

— О, Тара. Благодаря. Как можа да направи това? Какво си е мислел? Ако не си намеря работа веднага… и то добре платена… — Прилошаваше й при мисълта за нови загуби, които и без това вече бяха твърде много.

— Ще намериш нещо. Продължавай да четеш обявите, а и аз ще поразпитам. Ти си толкова добра в много неща.

Тя винаги обичаше да работи упорито, колкото по-усилено, толкова по-добре.

— Казах на Дан Конъли, че мразя Шон — сподели тя.

— Точно сега за теб е добре да го мразиш. Щеше да ти е непосилно, ако не беше така. Ще накараш ли Дан да построи лодката за Ани?

— Не виждам как.

— Парите?

Тя кимна.

— Лятото почти свърши. Ще се нуждаем от всеки цент, който имаме, за да изкараме, докато си намеря работа. Бих заложила годежния си пръстен, за да платя за лодката, но от нея няма да има никаква полза — ще стои в двора до следващото лято… — каза Бей. Всичко я болеше, като си помислеше колко щастлива щеше да е Ани, ако баща й бе построил лодката й.

Тя погледна към пясъчното хълмче, обрасло със сребърно зелена плажна трева, гъсталак от къпини и прещип, към острата скала, към тясната пътечка под падналото дърво. Знаеше, че ако тръгне по пътеката, накрая ще стигне до отклонение, водещо към гъстата гора… Почти си представяше сечището, мястото, където Дани окачи люлката.

А сега погледна зад себе си, към дъсчената пътека. Той строи неща, които траят вечно, каза дъщеря му. И колко вярно беше това. Дъсчената пътека — повече от сто дебели дъски, заковани, посивели от бурите, удряни от приливите и от жестоките вълни по време на ураганите — бе свидетелство за трайността на направеното от него. Представи си Дан: висок, строен, загорял, усмихнат.

Мъжът, който строеше вечни неща.

„Лодка за Ани“, помисли си Бей.

Но за какво? Каква полза щеше да има от нея, какво щастие щеше да донесе тя на дъщерята, чийто баща бе уредил да й построят дървена лодка, класическа лодка — дори, да речем, да бе от най-силното, най-здравото дърво? Каква полза щеше да има от нея, след като той току-що бе изчезнал от живота им?

Просто така?

— Видя ли какво пише във вестника за Огъста Ренуик? — попита Тара.

Бей се сви, спомняйки си историята. От ФБР разпитвали всички клиенти на Шон и открили, че голям процент от лошите му заеми идвали от сметките на Ренуик — пари, оставени на Огъста от покойния й съпруг, известния художник Хю Ренуик.

— Можеше да е и по-зле — продължи внимателно приятелката й. — Можеше да е от някого, който наистина щеше да усети липсата на около петдесет хиляди долара. Той вероятно я е избрал, защото има толкова много.

— Тя каза ли нещо?

— Още не. Утре ще чистя къщата й.

— Сподели с мен всичко, което тя каже. Обещаваш ли?

— Обещавам — отвърна разтревожено Тара.

Те продължиха да вървят мълчаливо и да събират черупки. Бей слагаше нейните в джоба на ризата си. Беше облякла една от старите ризи на Шон, тъмносиня с оръфана яка и маншети. Тя винаги прибираше най-меките му стари ризи, за да ги носи над банския; докато играеше с децата, с неговите деца. Ризата му й напомняше за него, как работеше упорито за тях в банката.

Работеше упорито, крадеше и бе убит…

Тя случайно погледна назад. Тръгнал сам по дъсчената пътека, без да откъсва очи от нея, се виждаше мъж в тъмна риза. Панталонът му бе току-що изгладен, маратонките — чисто нови, а слънчевите му очила — толкова готини. Но именно ризата го издаде.

Някой трябва да каже на ФБР, че никой няма да облече тъмна риза в такава горещина. Тя попива слънцето и направо изпича човека, който я носи. Поглеждайки към мъжа, който я наблюдаваше, Бей почти го съжали.

Ани лежеше, притиснала дрехите до тялото си. Чувстваше се като голямо, увехнало цвете с тениската, прилепнала към кожата й, с влажната коса, прилепнала към главата й. Дори при отворени прозорци горещината беше непоносима.

Убит. Може би.

Майка й и Тара заведоха другите деца на плажа. Както винаги поканиха и Ани:

— Хей, Ани, хайде да се потопим заедно… да се намокрим, да се охладим… едно бързо плуване…

Ани се надигна от леглото, прекоси тъмния коридор, слезе надолу по стълбите и отиде в кухнята.

Татко — убит? Възможно ли е…

Отвори вратата на хладилника.

Шокиращо убийство, дрога… кокаин! Баща й не би могъл, не би вземал кокаин… той винаги казваше на Ани, че наркотиците са нещо лошо, че могат да увредят мозъка, че няма да й позволят да бъде добър атлет, че ще й попречат да победи противника си на баскетболното игрище. Но той също така й казваше никога да не краде. А хората твърдяха, че той е крал.

Ани прогони тези мисли и се втренчи в хладилника. Кухня за отслабване — благодаря ти, мамо, че си купила това само за мен. Половин литър лимонов шербет, още половин с нискомаслено ванилово кисело мляко. А там, отзад, имаше половин галон прасковен сладолед, купен за боровинковия пай, който майка й щеше да приготви по-късно.

Не мисли за „убийство“. Може би не е било така, може би все още е произшествие — и може да е нямало кокаин. Не е възможно. Ани посегна към сладоледа точно когато телефонът иззвъня.

Тя спря. Стисна пластмасовата кутия с прасковен сладолед, колебаейки се дали да се обади. Върна сладоледа в хладилника, остави вратата му отворена и се наведе към телефона.

— Ало? — обади се тя.

— Не мога да повярвам, че открих номера ви. Повярвай ми, не беше лесно. Не че ви няма в указателя, защото ви има, а защото: а) не знаех как точно се пише фамилията ви и б) сгреших името на града ви.

— Кой е? — попита Ани, макар че усети тръпки по кожата си, защото, разбира се, знаеше кой е — Елиза и обаждането не беше от някой треньор за Били или Пиджийн, или от банката, или пък от някой адвокат за майка й — това беше обаждане за Ани.

— Хм, познай до три пъти, но ако не успееш от първия, наистина ще се разстроя.

— Елиза?

Ани чу смеха й.

— Добре. Значи, първо обърках името, а после попитах за Силвър Бей вместо за Блек Хол… но най-накрая ви открих! Добре ли си?

— Хм… — започна Ани. Погледът й се насочи към хладилника. Обикновено даже не се замисляше дали да каже истината. Но нещо й пречеше да каже на Елиза: „Мисля, че баща ми е бил убит и се каня да се натъпча с половин галон прасковен сладолед.“ Така би казала тя и имаше усещането, че Елиза щеше да разбере. Вместо това отговори само: — Предполагам.

— Не мисля, че си. Знам какво разправят за баща ти.

— Така ли?

— Да. Не е нужно да ми говориш за това, знам колко ти е тежко. Наистина.

Настъпи мълчание.

— Съжалявам — прошепна Елиза. — Все още е много скоро.

— Липсва ми — прошепна Ани и очите й се просълзиха. — Толкова много ми липсва, че ако беше тук, даже щях да искам да играя баскетбол с него. А така мразя баскетбола…

— Когато се почувстваш по-добре… след като мине още време — започна Елиза.

Ани едва не затвори; не искаше да чува, че някога ще се почувства по-добре; че болката от липсата на баща й ще се притъпи. Но внезапното доверие, което изпита към Елиза, й помогна да преодолее момента и тя се запита какво ще последва.

— Когато се почувстваш по-добре — продължи Елиза, — ще можеш да си помислиш за него, за това къде е сега.

— Къде е сега? — попита тъпо Ани, мислейки си за гробището, за камъка с името му, гравирано върху него: Шон Томас Макбий, за датите на раждането и смъртта, за стиха от стихотворението, което Ани прочете в църквата: „Да спазваш обещанията“…

— Да — каза Елиза. — Някъде, където е толкова чудесно…

— Как ми се иска да беше вярно — отговори Ани и сълзите й отново потекоха.

— О, но това е така! — увери я Елиза. — Знам го със сигурност!

— Как така?

Сега бе ред на Елиза да замълчи. Тя задиша тежко, а Ани чу ритъма и го улови, сякаш устните на момичето бяха на телефона. Ани затвори очи, дишайки заедно с Елиза.

— Ще ти кажа следващия път, като се видим — прошепна Елиза.

— Но кога…

— Кога ще стане това? Това е въпросът. Ако живеехме по-наблизо, щях да дойда с колелото. Имаш ли лодка?

— Татко има… имаше… защо?

— Защото Мистик е край вода, а твоята къща също е край вода… — Тя се засмя. — Можем да пътуваме.

Ани се засмя, като си помисли как те двете профучават нагоре-надолу през пролива Лонг Айлънд, за да се видят.

— Ти имаш ли лодка? — попита тя.

— Смяташ, че имам — отвърна Елиза. — Като се има предвид, че моят баща е корабостроител и че компанията му е кръстена на мен… имам предвид на баба ми… но ние имаме едно и също име… това е дълга история.

— И аз искам да я чуя.

— И можеше, ако някоя от нас имаше лодка! Ще ти разкажа тази история, а мога да ти разкажа и за другите ни родители…

Ани отново изпита болка, но не като преди. Сякаш започваше да свиква с идеята, че баща й е заминал. Думата убийство вече не препускаше в главата й толкова свирепо.

— Скоро ще се видим — обеща Елиза. — Ще намерим начин. Ще помоля баща ми да ме докара. Или пък майка ти ще те докара дотук.

— Да! — възкликна Ани, почти развълнувана.

— Ще бъда обсебена от това!

— Обсебена?

— Това е дума, която научих в кошчето. Означава „да мислиш постоянно“.

— О — Значи да „мислиш постоянно“, а не да те изхвърлят в „кошчето“. Помисли си за баща си, за семейството си преди. Помисли си за малката си лодка, която той трябваше да носи винаги със себе си.

Елиза сигурно бе продължила да слуша, макар че единственият звук, който се чуваше, бе как Ани преглъща сълзите си. Ани плачеше, тъй като всичките неща, за които си мислеше постоянно, изпълваха главата й, цялата любов, която изпитваше към семейството си, цялата болка. Обаче мисълта, че Елиза е там и я слуша, я накара да се почувства по-добре.

10.

Те беряха боровинки за пая. Поля в синьо и зелено блестяха в горещината. Мрежите бяха опънати, за да държат сърните надалеч. Бей, Тара, Били и Пиджийн пълнеха кошниците си — бяха единственото семейство във фермата днес, в най-горещия летен ден досега — хълмовете на северния Блек Хол се мержелееха надалеч в маранята, омекотени от влажността. Бей се успокои.

— Когато погледнеш това — обади се Тара, — наистина разбираш защо художниците идват тук. Защо всички идват до Блек Хол чак от Ню Йорк…

Бей засенчи с ръка очи, взирайки се в хълмовете.

— Мисля, че когато съм на плажа — отговори тя. — Когато погледна към брега, към всичките скали и плажове, към блатата… и двете обичаме плажа, но ти обичаш малко повече сушата… Верни сме на имената си.

— Бей и Тара… море и земя.

— Хайде да станем художнички — предложи Тара.

— Да станем живописци.

— О, Тара — въздъхна Бей. Идеята я изтощаваше. Тя гледаше как двете й по-малки деца се носят през дивото поле като малки призраци, като малки зомбита, без енергията на предишните излети за боровинки. Семейство сърни пасеше в сенките до каменната стена на изток, а децата дори не ги забелязваха.

— Искам да стана художничка, вместо само да излизам с тях. Всички те миришат на ленено масло и честно, мисля, че имам много по-ясен поглед към живота, отколкото който и да е от тях. Любовният ми живот линее. Поне си имам страхотна кариера. — Тя се разсмя. — Чистя най-хубавите къщи в Блек Хол.

— Ето защо имаш толкова свободно време — отвърна приятелката й. — Сама си определяш работното време.

— Дяволски си права — съгласи се Тара. — Само да си имах някой специален човек, когото да мажа с масло на плажа. Освен теб, разбира се. Искам да се срещна с някой силен и удивителен мъж. Твоят мъжки еквивалент.

Бей се разсмя.

— Говоря сериозно — настоя Тара. — Искам човек, с когото да се държим за ръце, да ходим на концерти, да излизаме на верандата и да наблюдаваме звездите… но когато се намеси някой реален мъж, не мога да си представя как ще изкарам остатъка от живота си с него.

— Разбирам — отвърна тихо Бей, наведена над малък храст.

— Но ти го направи — отвърна Тара и коленичи до нея. — Ти пое риска, влюби се… имаш три страхотни деца.

— Знам — съгласи се тя. — Но с Шон нямахме нищо реално. Какво описваш? Искаш да си държите ръцете и да танцувате? Аз се вглеждам в брака си и се чудя къде е отишло това, ако изобщо е съществувало?

— Мислиш ли, че го е имало?

— Не знам. Мисля, че го исках толкова силно, та накрая се убедих, че съществува. Точно сега чувам за разследването, за нещата, които е правил Шон, за което аз не съм знаела нищо, и ми се иска да скоча от някоя скала. Какво говори това за мен — и за нашия брак — че най-голямата част от живота му е останала в тайна за мен?

— Той беше идиот — промълви Тара. — Да направи такова нещо.

— Дори не знам как да продължа от тук нататък.

— Ето защо трябва да станеш художничка. И двете — можем да впрегнем ирландската си страст, да я насочим в изкуството си.

— Точно сега у мен няма много страст — отвърна Бей. Вдигна поглед към Тара, която изглеждаше висока и силна, осветена от слънцето. Тялото на Бей я болеше толкова много, че не можеше да се помръдне; чувстваше се така, сякаш е била в колата с Шон, че е прекарала всички тези дни смазана от тежестта на морската вода, че по пръстите и лицето й са полепнали раци и риби.

— Имаш — настоя тихо Тара. — Ти си жива и дишаща страст…

— Аз съм само една майка от предградията — възрази Бей. — Това е всичко.

— Но го правиш с цялото си сърце.

Бей не отговори. Разтревожена до болка за децата си, особено за Ани, тя бе решена да премине с тях през това, да направи всичко възможно, за да се върнат към нормалния си живот, да им покаже отново радостта.

Те напълниха кошниците си, платиха на жената зад щанда и потеглиха обратно към брега. Когато зави в алеята, първите мисли на Бей бяха за Ани. Дали не грешеше, като й позволяваше — толкова мълчалива и затворена в себе си — да постъпва както си иска през тези дни, дали не трябваше да я накара да се присъедини към семейството и да не я оставя сама в стаята й?

Но щом влязоха в кухнята, Ани ги посрещна на вратата.

— Мамо, ще имам нужда от кола — заяви. — Не днес, но скоро — нали?

— Докъде? — попита Бей, изненадана и щастлива.

— До Мистик.

— Ти нямаш приятели в Мистик — обади се Били.

— Та ти дори не искаш да си играеш с приятелите си от Хабърдс Пойнт.

— Да — възкликна Пеги, която изглеждаше обидена. — Ти дори с мен не искаш да си играеш.

— Кого искаш да посетиш? — попита Бей.

— Елиза.

— Елиза Конъли? Та ти я видя само веднъж, онзи път…

— Но тя ми се обади, мамо — обясни Ани и очите й грейнаха. — Докато бяхте на плажа. Иска да намина. Открила ме е.

Виждайки усмивката на дъщеря си, дълго скриваната светлина в очите й, Бей усети как сърцето й се свива.

— Тя просто е можела да попита баща си как да те намери — обади се Тара. — Като се има предвид колко добре познава пътя обратно до Хабърдс Пойнт.

Бей усети, че се изчервява.

— Мамо? — попита Ани.

— Разбира се — отвърна Бей. — Ще те закарам. Само ми кажи кога.

Усмихвайки се на дъщеря си, тя погледна навън през страничния прозорец. Там, в тъмна кола от другата страна на улицата, седяха двама мъже. Тя не беше ги виждала преди, но знаеше кои са. Те наблюдаваха къщата. Дали си мислеха, че Шон й е дал пари, които да скрие, да пази? Може би трябваше да им покаже топящата се банкова сметка, обявите за работа, които огради сутринта. Прозорците на колата бяха вдигнати и климатикът работеше. Мъжете изглежда, бяха подготвени да седят там цял ден.

Точно тогава телефонът иззвъня, Бей откъсна погледа си от колата и вдигна слушалката.

— Ало?

— Бей, обажда се Дан Конъли.

— Как си?

— Добре съм… но нещо се случи. И трябва да те видя.

— Да ме видиш? Не можеш ли да ми кажеш по телефона, защото…

— Не — прекъсна я той. — Трябва да бъде лично. Свободна ли си утре следобед? Около два?

— Да, мога — отвърна тя. — Искаш ли да дойдеш тук?

— Не можем да говорим в къщата ти… Не искам децата ти да чуят.

— Добре тогава, в магазина „Фолис“ — предложи Бей и обърна гръб на децата, които я слушаха внимателно. Смъртта на Шон бе поставила семейството в състояние на висока бдителност. — Спомняш ли си? Мини под влаковата естакада и върви направо…

— Спомням си — прекъсна я той. — Ще се видим там утре.

— Добре — изрече Бей и сякаш изгуби равновесие, след като затвори телефона; погледна отново през прозореца към стражите от другата страна на улицата.

Горещата вълна продължи и сутринта на другия ден бе също толкова гореща и задушна както предишните дни.

Огъста Ренуик живееше в артистично великолепие на една скала, надвесена над морето, само на няколко километра по брега от Хабърдс Пойнт. Бялата къща имаше широки веранди с бели мебели, покрити с избелели възглавнички на райета. Саксии с розово мушкато се виждаха навсякъде. Дотам се простираше градинарството на Огъста: розовите мушката, купени от Кели.

Но днес, докато се разхождаше по терасата си, Огъста бе много недоволна от цветята си. Да ги нарече „повехнали“ би означавало да им направи комплимент. Бедните създания всъщност си бяха съвсем мъртви.

— Клюмнали сте — подвикна обидено Огъста, облягайки се на черния си бастун със сребърна дръжка. Тя въздъхна. Бе започнала да цени и защитава недъгавите дори в света на растенията. Откакто бившият й зет, противният и изпратен в затвора Саймън, я удари по главата, докато нападаше дъщеря й Скай, и така отслаби дясната страна на Огъста, тя трябваше да ходи с бастун. Добрата страна на това — а Огъста вярваше, че винаги има добра страна — бе, че този недъг засили състраданието й към всички живи същества.

С изключение на лошите мъже.

Огъста мразеше мъжете, а също и жените, които нараняваха другите. Саймън бе само един ужасяващ пример за това какво може да направи зъл човек, но той в никакъв случай не бе единственият злодей.

Хвърляйки още един отчаян поглед към мъртвите си мушката, тя закуцука през френските прозорци към сравнителната хладина на широкия преден коридор. Един вентилатор на тавана помагаше отгоре. Хю, обожаваният й и мъртъв съпруг, обичаше Съмърсет Моъм и Ноел Кауърд; всъщност той кръсти къщата „Хълмът на светулките“ на името на страхотното имение на Кауърд в Ямайка. Огъста предполагаше, че Ноел също е позволил на вентилаторите да помагат на морския бриз.

Хю беше художник от ранга на Хасъм и Меткалф, сред най-добрите в Америка. Живееше като творец, диво и необуздано. Колекционерите веднага разпознаха величието му и Хю бе сред малцината художници, които станаха богати приживе. Разумните инвестиции и добрите финансови съветници превърнаха богатството на Ренуик в истинско състояние.

Един от тези съветници беше Шон Макбий.

Огъста продължи по големия коридор, през дневната, покрай портретите, които Хю бе направил на трите й дъщери, и влезе в малък кабинет в западния край на къщата. Слънцето не влизаше през високите прозорци. Стаята бе уютна, предназначена за зимни вечери край огъня. Стените бяха отрупани с книги.

Ослуша се внимателно за Тара, чистачката. Ето я горе — Огъста все още имаше остър слух и можеше да различи ударите от четката на Тара по ръбовете на задните стълби. Тара нямаше да мине през вратата на тази стая поне още десет минути.

Огъста отиде до шкафа с поезия и драма. Книгите на всяка от четирите стени на кабинета бяха подредени по тематика. Най-голямата засега съдържаше книги за изкуството, включително около двайсет биографии и албуми на Хю и неговата работа и още петдесет тома, отнасящи се по-общо до художествената колония Блек Хол.

На друга стена бяха разположени историческите и научните книги — наръчници за птиците, небето, черупките и рибите около Блек Хол, както и изследвания по геология и геофизика на източното крайбрежие.

Но сега Огъста се обърна към поезията и драмата. Тя обожаваше ерудицията; боготвореше поезията. Посегна към най-прелистваното си и най-често препрочитано томче с поезия на Барда на третата полица отгоре. Когато извади книгата, един механизъм щракна и полицата се завъртя навън, разкривайки таен сейф.

Огъста бързо завъртя шайбата. Комбинацията беше проста, не можеше да се забрави: месеците и датите от рождените дни на всяка от дъщерите й.

След като отвори сейфа, тя отмести настрани торба със златни дублони и малка кутийка с бирмански рубини, дадени й за съхранение от онзи търсач на съкровища, зет й; купчина облигации на приносителя, пари в брой, подбрани гривни и огърлици, изработени от Хари Уинстън от платина, диаманти и сапфири. Смарагдовите обици на Вуарне.

Огъста търсеше един документ. Съобщение от банката й от този месец. Извади го бързо, затвори рязко сейфа и върна Шекспир на мястото му, после се настани зад бюрото. Посегна към калкулатора и загледана в документа, започна да събира цифрите.

Тара бързо се справи с къщата на Ренуик. За този ден й оставаше да чисти още една къща, малко работно ателие на един художник на брега на река Айбис. Проста работа в сравнение с „Хълма на светулките“. Главното бе, че тя искаше да се върне в Хабърдс Пойнт възможно по-скоро. Бей имаше среща с Дан Конъли в два, а тя искаше да бъде там, за да й даде морална подкрепа, а и защото умираше от любопитство.

Почиствайки долния етаж с бърсалката и влажния парцал, тя остави кабинета за най-накрая. Винаги правеше така. Това бе любимата й стая в цялата къща, уютна и привлекателна, пълна с книги и семейни снимки. Щом влезе в кабинета, тя се стресна, когато видя Огъста Ренуик, седнала зад голямото махагоново бюро.

— О, госпожо Ренуик! — възкликна тя. — Мислех, че сте на верандата.

— Не, Тара — отвърна старицата, втренчена в някакъв документ на бюрото си. — Твърде съм разтревожена, за да седя навън.

— Съжалявам. Да оставя ли тази стая за по-късно?

Огъста отмести документа и погледна към Тара над малките си очила с рамка от черупка на костенурка.

— Познаваше го добре. Нали?

— Кого? — попита тя и стомахът й се преобърна.

— Шон Макбий. Хайде да не се преструваме. Аз се нуждаех от чистачка, а той ми каза, че най-добрата приятелка на съпругата му има фирма за почистване и аз те наех.

— Да, познавах го много добре — отговори Тара, като гледаше Огъста право в очите.

— Разкажи ми за него — предложи възрастната жена и й посочи напукания кожен стол от другата страна на бюрото. Тара си пое дъх. Сякаш балансираше върху въже; искаше да бъде лоялна към Бей, но и не желаеше да бъде груба с работодателката си. Погледна Огъста и седна внимателно на ръба на стола.

— Той беше добър приятел — започна. — Много добър приятел. Израснахме заедно, летувайки в Хабърдс Пойнт.

— Ирландската Ривиера — усмихна се Огъста.

Тара също се усмихна вежливо. Протестантите наричаха Хабърдс Пойнт „Ирландската Ривиера в Кънектикът“. Баба й винаги казваше, че е така, защото им завиждат.

— Продължавай — подкани я госпожа Ренуик. — Разкажи ми повече за Шон.

— Ами, той отиде в гимназията „Свети Тома Аквински“ в Нова Британия, после в Бостънския колеж. И на двете места играеше в представителните баскетболни отбори; получи магистърска степен от Университета в Кънектикът. Ожени се за момиче от Хабърдс Пойнт. После стана банкер в Шорлайн Банк енд Тръст.

Огъста й махна нетърпеливо с ръка.

— Мога да науча това от резюмето му — прекъсна я тя. — Тези неща не ме интересуват. — Тя потупа по документа на бюрото си, прокарвайки нокът надолу по страницата. — Това ме интересува.

— Какво е това? — попита Тара.

— Моят банков баланс. За една малка сметка. Почти я бях забравила. Шон ме посъветва да я открия преди години. Имаше за продан някакви сертификати на по-изгодна цена. Спомням си как ми се обади в една снежна сутрин и ме убеди — знаеш какъв беше.

Тара кимна. Знаеше толкова добре; почти можеше да го чуе: „Здравей, Огъста, върховната сутрин за теб! Как е снежната сцена през прозореца ти? Толкова красива, колкото тук в града? Ще се обзаложа, че съпругът ти може да направи страхотна картина от нея…“

— Шон притежаваше таланта да познава хората — обясни Тара. — И да ги харесва.

— Да ги харесва достатъчно, че да краде от тях? — изрече рязко другата жена.

— Никой не може да разбере това.

— Семейството нуждаеше ли се от пари? — попита Огъста. — Може би някое от децата? За училище? Или са имали здравни проблеми?

— Децата са добре. Всички са здрави — отговори спокойно Тара.

— Съпругата тогава? Желаеше ли по-разкошен живот? Беше ли… много взискателна?

Тара се втренчи във възрастната жена. Погледна черните перли на Огъста, които струваха повече от всяка къща в този богат крайморски град. Бялата коса някога е била черна, може би тъмна като на Тара; можеше да го разбере от веждите на Огъста, извити над теменужените й очи. Тара бе просто чистачката, а Огъста — господарката, но сега тя я гледаше отвисоко.

— Бей не е взискателна — отговори Тара, представяйки си приятелката си, боса, с развяна от вятъра червена коса, с щипки в устата, докато простираше прането.

— Със сигурност нещо го е принудило да направи това — продължи Огъста.

— Права сте. Ние просто не знаем какво е.

— Друга жена? Това ли е?

Тара седеше неподвижно, не можеше да говори за това.

— Лоялността трябва да се уважава — отбеляза Огъста и присви очи. — Тя е хубаво качество.

— Благодаря ви.

— Очаквах я от Шон.

„Всички я очаквахме“ — помисли си Тара.

— Какво ще прави жена му сега? Тя работи ли?

— Работи много упорито. Отглежда децата им.

— Колко са?

— Три.

— Също както в нашето семейство — кимна Огъста, поомекна и в гласа й изведнъж прозвуча тъга. — Три деца без баща. Моите момичета също изгубиха баща си, когато бяха прекалено млади.

— Ако това ща бъде от полза, госпожо Ренуик — обади се Тара. — Много съжалявам — за онова, което ви е причинил Шон. Ще се чувствате ли по-добре, ако напусна? Ще ви разбера напълно, ако е така, като се има предвид, че той ме препоръча пред вас.

— Боже, не! — възкликна поразена Огъста. — Тара, нуждая се от теб повече от всякога. Макар сумата, която той ми взе, да беше малка, щетата, която ми причини, е голяма. Мразя да се възползват от мен. Аз съм стара, Тара, а обществото отхвърля и не уважава възрастните хора. Те ни покровителстват и си мислят, че сме твърде глупави, за да забележим, че ни скубят.

— Вие изобщо не сте глупава, госпожо Ренуик. — Тара се усмихна. — Вие сте много умна.

— Харесва ми да си мисля, че си права — отвърна Огъста и се надигна надменно. — Мислех, че и Шон чувства нещата така. Ето защо случилото се е толкова смайващо. Загубих вяра в хората. Случвало се е и преди; богатите старици са особено уязвими. Не забравяй това, когато остарееш и плодовете от труда ти се умножат — ти спестяваш пари, нали?

— Да — отвърна Тара. — Майка ми ме научи да бъда пестелива. Най-големият ми разход е градината ми…

— Градината ти?

— Да — потвърди тя. — Моята гордост и радост. Купувам твърде много растения… и не мога да устоя на меките кожени градинарски ръкавици, на медните лейки и на най-новите, най-острите лопатки…

— Ах, ирландците се справят страхотно с цветята и пръстта. Хю имаше градинар от Уиклоу. Това бе отдавна, в дните, когато „Хълмът на светулките“ бе място за изложби. Той искаше хубави градини, които да рисува. Сега аз си имам само старата билкова градина отзад и всички тези изсъхнали мушката. Не съм добър градинар.

— Вода, вода, вода — усмихна се Тара, като си мислеше за Бей. — Това е моята тайна.

Огъста потропа с черния си бастун по пода.

— Не мога да влача маркуч. Или да мъкна лейка. А дъщерите ми са заети със своя живот — trop occupe[1], както казва Каролина, нали сега живее във Франция; не могат да помагат на старата си майка да си полива градината — и също така, като си помисля, малко е далеч.

— Мога да го правя вместо вас — предложи Тара и изведнъж й хрумна една идея. — Или…

— Или какво?

— Или можете да си наемете градинар.

[1] trop occupe (фр.) — много зает. — Б.пр. ↑

11.

Точно преди дни Бей извади от гаража старото си колело. Забутано в един ъгъл заедно със стиковете за голф и баскетболните топки на Шон, то бе покрито с паяжини и тя го избърса.

Когато мина с него покрай мъжете в тъмната кола, тя се почувства като гангстер от филм, подигравайки се на закона. Те потеглиха и я последваха по пътя, но тя мина напряко през зеленото блато, по редица тесни дъски, положени в калта от сина й, за улеснение на колоезденето и ловенето на раци — пътека, по която никой не би посмял да мине с кола.

Вперила поглед надолу, тя задържаше гумите на велосипеда си върху дъските. Едно неправилно движение и щеше да падне в черната кал. Тялото й бе напрегнато, тъй като не знаеше какво да очаква от срещата с Дани. Какво имаше да й каже той и как щеше да се почувства тя? Вече се разкри толкова много пред него, че желаеше нещата да се върнат назад.

После, като излезе от блатото, тя тръгна нагоре по скрития път „Безмълвният лебед“, един толкова изолиран път, че повечето жители на Хабърдс Пойнт дори не знаеха за съществуването му, мина покрай къщата, където живееше зимният пазач на Хабърдс Пойнт, където сините светлини върху зелената му кола бяха маскирани в сянката на горите, простиращи се наоколо.

Накрая излезе на главния път и стигна до песъчливия паркинг пред магазин „Фолис“ — зелена сграда, която приличаше на хамбар. Погледна към колите и видя камиона на Дани. Пулсът й препусна като луд; след всичките тези години тя все още усещаше вълнение, когато го видеше. Слезе от колелото и после, осъзнавайки намесата на полицията в живота й, го паркира далеч от чужди погледи, под широката веранда на магазина.

Когато влезе в големия, просторен магазин, видя, че трите пътечки са празни — твърде горещо за пазаруване — но откри Дани отзад, седнал край една маса. Забеляза я моментално, стана, махна й и издърпа един стол. Щом седна, тя както винаги прокара ръка по надрасканата маса. Поколения деца от Хабърдс Пойнт бяха гравирали инициалите си в дървото: СП+ДМ, МЛ + ЕИ, ЗМ + РЛ, АЕ + ПС. Ето ги, малко по-встрани, и инициалите на Бей и Шон: БС + ШМ.

— Много отдавна — обади се Бей, след като осъзна, че Дан я наблюдава със сериозно изражение на лицето.

— Знам какво имаш предвид — каза той и се усмихна. — Благодаря, че дойде.

Тя кимна и също се усмихна. Дани Конъли винаги имаше най-хубавата, най-сърдечната усмивка, едно от нещата, които тя харесваше най-много у него. И сега, като го погледна, си спомни защо: това бе една от най-искрените усмивки на света; огряваше цялото му лице. Когато Али Глейсън мина покрай тях, те си поръчаха лимонада.

— Е, какво искаше да ми кажеш? — попита тя.

Усмивката му изчезна.

— Получавам много телефонни обаждания. Досадни, нали разбираш? Първо помислих, че са сгрешили номера. Или че някой се опитва да изпрати факс, но е влязъл в моята телефонна линия. Но накрая вдигнах и човекът от другата страна попита дали съм говорил с Шон Макбий, дали съм го виждал. За около половин секунда помислих, че си ти.

— Аз?

— Беше жена — обясни той.

— Наистина?

— Да. Разбрах, че не си ти, естествено, но не можах да разбера кой друг може да знае, че Шон е идвал при мен. И какво значение можеше да има това.

— Как говореше? — попита Бей.

— Внимателно — отвърна Дан. — Стори ми се много предпазлива, сякаш не искаше да казва много.

— Телефонът ти показва ли номера на отсрещния абонат?

Дан се усмихна отново.

— Не. Не ме бива много в електрониката. Елиза постоянно ми натяква да вляза в модерната епоха — може би е свързано с дървените лодки. Не харесвам нещата, които отнемат мистериите от живота.

Бей вдигна рамене объркана.

— Нямам представа кой може да е бил. Обади ли се на полицията?

Али донесе лимонадите и той я изчака да се отдалечи. Прокара пръст по влажната чаша. После погледна Бей.

— Не — отвърна. — Не съм, заради теб.

— Заради мен? Какво имаш предвид?

Той присви леко очи, после се усмихна:

— Защото, колкото и да се старая, не мога да престана да се отнасям покровителствено към теб.

— Благодаря ти — кимна тя. — Мога да се възползвам от това.

— Радвам се, че възприемаш нещата така. Знам, че сега си вече голяма, страхотна майка, много компетентна… Само че… — Той се усмихна. — Само че в моето съзнание ти все още си онова кльощаво хлапе, което постоянно ме следваше, докато строях дъсчената пътека.

— Не бях хлапе! Бях на петнайсет.

— Е, Гелъуей, може да си права — отвърна той и в този момент спомените нахлуха като поток. Той я наричаше свой помощник; даде й да си сложи онзи колан, за да може да му подава пирони, докато той се придвижваше по пътеката, заковавайки дъските. Наричаше я Гелъуей Бей или просто „Гелъуей“, на името на известния залив в Ирландия, грубовато и подигравателно, толкова дразнещо и очарователно, че тя пламваше всеки път, когато го чуеше — както и сега.

— Бях добър помощник — възрази тя. — Дъсчената пътека нямаше да издържи толкова дълго, ако не бях толкова добра, докато ти помагах.

— Не беше зле — отвърна строго той. — За аматьор.

— Който ти подаваше пироните?

— И въртеше чука. Ако си спомням правилно, ти беше доста добра.

— Точно така — усмихна се тя. — Ти ме научи. До ден-днешен, когато окачвам картина, отпускам чука и не откъсвам очи от пирона — все едно че удрям бейзболна топка — много Зен — и никога не се удрям по палеца. След като се научих по трудния начин…

— Когато го удари и аз изгубих цял ден с теб, докато го шиеха в клиниката — усмихна се той. — Притесних се, че не съм те научил добре.

— Но ти ме научи и аз още помня. Когато децата бяха малки, на бейзболните им тренировки — сподели тя — аз си мислех за това как ми казваше да отпускам ръка, да оставя чука сам да намери пирона, да не мисля за това… и казвах на децата да отпуснат бухалката, да я оставят да намери топката сама. Това вбесяваше Шон… — Тя замълча и сведе поглед.

— Защо го вбесяваше? — попита Дан.

— Защото не разбираше. Той имаше такъв непосредствен подход към нещата. Казваше на децата да удрят топката с все сила, да я изпращат към слънцето.

— Разстройваш ли се, като мислиш за това?

— Мислите за Шон ме разстройват — обясни тя. Вдигна поглед. — И не заради това, което ти казах онзи ден, след погребението му. Не говорех сериозно, нали разбираш? Не мразя съпруга си.

— Не съм си и помислил, че е така, Бей.

— Просто е сложно. Ядосана съм му. Заради онова, което направи, и заради това, че умря. Че остави децата. Че ме излъга.

— Знам. И аз бях ядосан на Чарли за същите неща.

Бей кимна, макар да бе изненадана да чуе, че той се е сърдил за нещо на Чарли. Дали тя го беше излъгала? Или просто имаше предвид празнината, която смъртта на един човек оставя в живота на семейството?

— След като заговорихме за Шон — продължи тя. — Има нещо, за което исках да си поговоря с теб. Знаеш писмата ни?

— Разбира се, Гелъуей. Онези, които ми изпращаше непрестанно през зимата след онова лято край дъсчената пътека.

— Ти отговори на няколко, доколкото си спомням.

— Само защото не исках да забравиш основните неща… и да те информирам, че все още обръщам внимание на луната. — Той се усмихна отново, някак по-меко. — Но го направих, нали? Отговорих на няколко…

— Толкова отдавна — въздъхна Бей, чувствайки се неудобно, защото не искаше той да остане с погрешна представа. — Аз ги запазих.

В очите му проблесна изненада; разбира се, той сигурно бе изхвърлил нейните преди години.

— Пазя всичко — обясни тя. — Имам цяла ракла, пълна с писма, снимки, годишници… кичури от косите на децата…

— Значи казваш да не си мисля, че съм твърде специален. Не се безпокой за това — не си го мисля. Вероятно си искала да запазиш обясненията ми за редките дървесини, за свойствата на махагона и тиковото дърво — нали?

— Нещо такова — отговори тя, зарадвана, че се шегува, но изведнъж усети, че не може да се засмее.

— Какво тогава? Какво има?

— Те наистина бяха на дъното на раклата; не съм ги поглеждала от години. Но открих едно на яхтата на Шон.

— Ти ли си го оставила там? — попита той, изглеждаше объркан.

— Не. Сигурно е Шон. Дори не знаех, че той знае за тях. И наистина не мога да си представя защо го е интересувало. А ако го е безпокояло, защо не е поговорил с мен за това. Изглежда, сякаш ги е намерил и е решил да те проследи сам.

— Ами, сигурен съм, че Шон просто е решил, че иска лодка за дъщеря ви. А той знаеше с какво се занимавам, че строя лодки.

— Но наоколо трябва да има много други корабостроители — отвърна Бей. — С всички тези пристанища по брега…

Дан не каза нищо, но Бей усети, че той се чувства неудобно да говори за това.

— Ти си най-добрият, нали? — попита тя, чудейки се дали просто не проявява скромност.

— Не знам — отговори той.

— Ето защо Шон е дошъл при теб. Защото той винаги трябваше да има най-доброто.

— Човекът очевидно е имал страхотен вкус за някои неща — съгласи се Дан. — Но той не разбира от дървени лодки. Сега, като ме питаш, наистина се чудя какво го с подтикнало. Има такава разлика между хората, които харесват пластмаса — големи лъскави моторни лодки и тези, които харесват дърво.

— Да, знам — отговори тихо Бей. За нея дървените лодки бяха като луната: фини, хладни, отразяващи. Докато моторните лодки бяха огромни слънца, атакуващи всеки с твърде много горещина и светлина. Но тя се въздържа и не каза това на Дан.

— Е, когато той се появи в работилницата, аз не можах да го разбера добре. Задаваше много въпроси, беше готов да плати сумата, която поисках, но не беше… — Той замълча, търсейки подходящата дума. — Страстен. Хората, които купуват дървени лодки, са много влюбени във всичко това.

— Какъв беше Шон?

Дан отпи от лимонадата си, сякаш искаше да отложи отговора си възможно най-дълго.

— Не знам — отвърна и погледна встрани. — Може би просто не му е харесвало това, че сме си писали.

— Може и да ме е дразнел за теб тогава, но не мисля, че някога се е чувствал застрашен — замисли се Бей. — За мен с някой друг… — Просълзи се, като си помисли, че бе точно обратното.

— Съжалявам — изрече Дан. — Казах ли нещо неприятно?

Бей поклати глава и се овладя. Не искаше да разказва на Дани Конъли за бедите си, да споделя: с него семейните си проблеми.

— Писмото ме притесняваше — обясни тя. — Не съм казала на полицията за него.

— Защо да им казваш? — попита той и леко се намръщи.

— Защото го открих в една папка на яхтата на Шон. Знам, че са ровили във всичко, което беше в тази папка — извлечения от сметки, някои бележки, които Шон беше оставил. Чудех се какво прави там писмото?

— Добре, защо тогава не им го покажеш?

— Защото е лично — отвърна тя. — Толкова е лично, а аз не обичам непознати да се ровят в живота ми. Не желая да знаят за нас — а сега какъв е смисълът? Шон го няма.

— Не знаеш ли защо е направил всичко това?

— Не съм сигурна — отговори тя. — Просто искам да върна семейството си към нормалния живот.

— Аз също ти го желая, Бей. Ще ти помогна както мога.

— Ани харесва Елиза — обясни Бей. — Много. Иска да я закарам до Мистик, за да се видят. А и ние искаме Елиза да идва у нас.

— Е, със сигурност ще й хареса. Имаш ли предвид някой конкретен ден?

— Ще ги накараме да проверят календара си. — Тя се усмихна. — Не искам да обещавам, но какво ще кажеш за събота?

— Добре. Ами за другото — за жената, която се обади?

— Предполагам, че полицията ще трябва да узнае. Толкова съжалявам, че познанството ти с Шон те въвлича в разследването.

Забеляза реакцията му: той трепна, сякаш не бе мислил за това. Разтревожи се. Тя го чакаше да каже нещо, но той не го направи. Секундите отлитаха.

— Дани? — попита тя.

— Точно същото, което каза преди, че нещата са лични. Странно е, като си помисля да се обадя в полицията или те да ми се обадят.

Бей затвори очи. Искаше й се полицията просто да изчезне от живота им.

— Знам — успокои го тя. — Поне ти не си част от главното разследване. Кажи им каквото сметнеш за необходимо, за обаждането. А аз вероятно ще им кажа за писмото.

— Добре — съгласи се той. — Радвам се да чуя това.

Тя отпи от лимонадата си.

— Защо имам чувството, че приличаме на конспиратори?

— Също като в доброто старо време. Когато бордът на управителите искаше зелени кепенци за къщата на пазача, а аз ги направих сини, защото синьото беше любимият ти цвят.

— Вярно, че го направи. — Опита се да се усмихне. — Бях забравила. Понякога ме черпеше с лимонада… казваше, че благодарение на мен си свършил половината си работа.

— Не исках да си мислиш, че се измъквам евтино. И освен това тук наистина имаха най-добрата лимонада. Все още я имат — каза и пресуши чашата си. — Какво я прави толкова различна?

Лимонадата във „Фолис“ беше знаменита, приготвена от пресни лимони и две тайни съставки. Никой, освен семейство Фоли — нито дори хлапетата, които работеха тук всеки сезон — не знаеше какви са те. Още когато бяха тийнейджърки, Тара получи работата на Али и се закле, че няма да напусне, докато не научи рецептата. „Прясна мента!“ обяви. Или, „Кора от лимон!“ или „Лют пипер!“ Но независимо от всичките им опити никой в Хабърдс Пойнт не успя да повтори вкуса извън магазина.

— Никой не знае — отвърна тя.

— Дори ти, Гелъуей? — попита той. — След всичките лета, прекарани тук?

Тя го погледна и си помисли колко бързо се изнизаха тези лета. Лицето му беше почерняло, косата му беше прошарена на слепоочията, но сините му очи все още бяха толкова живи, толкова готови да се усмихнат.

— Дори аз — отговори тя.

— Старият господин Фоли се опита да ме наеме да поправя тези маси — спомни си Дан. — Искаше да дойда с шлайфмашина и да махна всички тези драсканици…

— Хлапетата просто щяха да ги издълбаят отново — отбеляза Бей.

— Мисля, че той знаеше това — отговори Дан.

— Традиция… такова просто нещо — въздъхна тя и проследи с пръсти дълбоко изрязаните инициали на Шон.

— Е, как ми се иска да направя живота ти добър и това да е все още толкова лесно, Бей Макбий — въздъхна той, — просто да боядисам кепенците в синьо. Или да те доведа тук на лимонада.

Тя наистина не можеше да каже нищо след това. Допи лимонадата си и продължи да седи там, край изподрасканата стара маса, хванала хладната, празна чаша в ръцете си.

12.

Джо Холмс седеше в офиса си, временният спомагателен офис, който ФБР вмъкна между магазина за печене на кафе на Източния бряг и будката за плочи втора употреба на Анди в мола, или поне онова, което минаваше за мол тук в Блек Хол, Кънектикът. Това градче беше шик, с главно „Ш“. Представата им за комерсиализация им позволяваше магазинът за кафе да развее флаг със своето лого, отпечатано върху димяща чаша, на прът, стърчащ от витрината. Джо харесваше кафето, харесваше Анди и неговите плочи втора употреба, но точно сега трябваше да се концентрира.

Беше захвърлил сакото си върху облегалката на стола, а сега разхлаби вратовръзката си и запретна ръкавите на бялата си риза, залавяйки се със списъка на нещата, които знаеше досега, и на онези, които все още трябваше да научи, преди да закрие делото. Наистина искаше да измъкне подробностите от Бей Макбий, но все още не можеше. Дори в момента Анди Крейн събираше данни, като разпитваше съседите. И за какво? Да научи, че Бей си има тайна; дълбоко прикрито увлечение по събиране на диаманти и платина? Джо се втренчи в досието на Шон.

Шон Макбий. Безмилостен престъпник или нещастен идиот? За нещастие като при повечето хора — „престъпници“ всъщност бе твърде силна дума за тези хора — Джо разследваше и все повече разбираше, че Шон беше и двете. Докато климатикът бръмчеше, той прегледа досието. Служебният портрет на Шон се появи пред него: елегантно сресана пясъчножълта коса, зелени очи, широка усмивка, син костюм и червена вратовръзка. Снимката сякаш казваше: „С теб сме съученици; можем да играем баскетбол заедно; жените ни пазаруват в един и същи супермаркет.“

Цветната снимка двайсет и два на трийсет бе прибавена към галерията, изложена във фоайето на банката, за да убеди клиентите, че парите им са на сигурно място.

Само че те не бяха.

Повечето банкери от малки градчета бяха добри, честни, почтени хора, които дори не биха си помислили да откраднат. Те печелеха доверието на клиентите си с упорита работа, безупречен мениджмънт, разумни инвестиции, добри обществени връзки. Имаха дипломи от добри колежи и същата финансова проницателност като колегите им на Уолстрийт.

Работата в малки банки подхождаше по-добре на темперамента им. Те не летяха нависоко, не обичаха да поемат големи рискове. Макар че възнагражденията им не бяха толкова големи, те бяха постоянни и стабилни. Вместо луксозен апартамент в небесата с гледка като от самолет и предпочитания към малките часове, местните банкери имаха големи къщи върху обширни парцели и най-често се прибираха у дома навреме, за да си поиграят с децата преди вечеря.

Джо бе разследвал мошеници навсякъде, прекара много време в Ню Йорк и Бостън, преследвайки важни тузари, които криеха парите си в Швейцария или Буенос Айрес. Общественото мнение по-скоро би приело, че някой умел и изтънчен тип е изчезнал с парите на клиентите си, но не че господин Обикновен го е направил, съседът ей там, който тренираше децата им в Детската лига.

Шон бе особено труден случай. Всички го обичаха. Джо получаваше тези отговори, където и да отидеше: „Познавам Шон — той не би могъл да направи това.“; „Той има най-прекрасната съпруга на света. Няма начин.“; „Ходехме заедно за риба!“; „Играехме голф заедно!“; „Гледах го, като играеше баскетбол в щатския шампионат!“; „Виждахме го в църквата всяка неделя…“

Усещането за предателство сред хората от градчето бе голямо, надминато само — ако е възможно — от тяхното отрицание. Джо винаги се сблъскваше с това при подобни случаи; нежелание или неспособност да повярват, че този приятен човек, на когото всички вярваха, е откраднал техните пари. Често бе ужасно трудно да накара жертвите да свидетелстват. Огъста Ренуик беше изключението. Джо се усмихна, като си спомни за телефонното й обаждане, когато каза, че би искала мошениците да имат три живота, за да може тя да изпита повторно удоволствието да седи на свидетелското място и да направи отвращението си от Шон Макбий част от протокола.

Но все пак тя бе изключение, не правило. Повечето от другите жертви все още искаха да вярват, че има някакво обяснение или че престъплението изобщо не се е случило — че парите просто са били преместени при някаква счетоводна грешка. „Но те не се връщат“ — казваше винаги наставникът на Джо.

В случая на Шон част от тях се върнаха. От сто седемдесет и петте хиляди долара, изчезнали с Шон, сто хиляди бяха намерени, скрити в панела на вратата на колата.

Джо се задълбочи в доказателствата, опитвайки се да определи дали Шон е действал сам. Прегледа папката, намерена на „Алдебаран“. Защо бяха подчертани тези сметки! Дали това бяха единствените клиенти, които Шон бе измамил? И защо Шон бе писал в полетата с такава страст? Кой беше Ед и какво бе направил, защо името му беше подчертано и оградено толкова пъти?

Когато посещаваше Шорлайн Банк, Джо често бе приеман от Марк Боланд, от самия президент. Той му осигури достъп до всички налични документи и нареди на служителките да бъдат отзивчиви и любезни.

Боланд се тревожеше за репутацията на банката, очакваше с нетърпение Джо да приключи с разследването си.

— Никой нямаше представа — обясни Боланд, седнал в голямото си кожено кресло до бюрото срещу Джо. — Всички обичахме Шон. Всички.

— Вие двамата разбирахте ли се?

— Да. Преминахме през един период преди няколко години, когато аз получих поста, който той искаше; аз дойдох отвън, от „Анкор“, но преодоляхме това. И двамата обичаме спорта, играехме постоянно в училище и в колежа; той ме предложи за член на яхтклуба… племенникът ми играе бейзбол с Били, а ние двамата винаги сядаме заедно сред публиката. Никога не съм допускал такова нещо. Никога. — Боланд приглади косата си назад; в очите му имаше болка. — Ако се е нуждаел от пари — от каквото и да е — можеше да дойде при мен.

— Изглеждаше ли особено близък с някого тук?

— С Франк Алингам — отговори Марк.

Джо вече знаеше това. Обадиха се на Франк. Той беше нисък, плешив мъж, любезен и добродушен.

Именно той се бе обадил на Бей в онзи първи ден, и й бе казал, че Шон е отсъствал от събранието.

— Имахте ли някаква представа какво правеше Шон?

Изглеждаше ли притеснен, разсеян или потаен?

— Не.

— Наркотици. Знаехте ли, че взима кокаин?

Марк Боланд поклати енергично глава. Алингам се поколеба.

— Знаехте ли? — притисна го Джо.

— Веднъж, докато се прибирахме от „Орловото перо“, Шон ме попита дали някога съм взимал кокаин. Аз отвърнах, че не съм, и той каза…

— Давайте, господин Алингам.

— Каза, че било страхотно. Че го карало да се чувства така, сякаш ще полети. И… — Човекът имаше силен тен, но се изчерви от врата до лъскавото кубе на плешивата си глава. — И каза, че сексът бил удивителен.

— Взе ли онази вечер?

Франк поклати глава.

— Не и пред мен. Не виждам защо би се нуждаел от такова нещо. Шон винаги бе толкова енергичен, толкова самоуверен. Не му трябваше кокаин, за да лети.

— Ако знаех за наркотиците — намеси се Марк Боланд, — щях да го уволня. Имаме практика да проверяваме служителите за наркотици — Шон я ръководеше! Освен това той беше спортист.

— Обичал е рисковете — обади се Джо. — Вероятно се е наслаждавал на кокаина, докато другите са се страхували да не ги хванат.

— Е, вие знаете… — започна Марк и почервеня. Джо усещаше напрежението му, но се облегна назад и зачака. — Нали питахте за „момичето“?

— Да — отвърна Джо.

— Знам какво е имал предвид Шон. — Той хвърли поглед към Франк. — Ти също знаеш, нали, франк?

— Исусе, да — Франк поклати глава. — Не искам да го кажа, защото ще нарани Бей.

— Ето защо и двамата си мълчахме — обясни Марк. — Моля ви, не го приемайте погрешно. Не желаем да възпрепятстваме разследването. Решението да си премълчим за това бе единствено мое.

— И мое — допълни Франк.

— „Момичето“ — продължи Марк, навел глава, сякаш бе прекалено смутен — се отнася до „момичето за момента“. Следващото завоевание на Шон.

— Неговото какво?

— Либидото на Шон беше огромно — обясни Франк.

— Този човек се отнасяше към жените като към олимпийски спорт. За Шон да се запознае с някоя жена, да излезе с нея, всичко това бе една голяма игра. Никога не се преструваше на влюбен. За него това бе просто бройка.

— Наистина ли? — възкликна Джо.

Марк кимна.

— Правеше го дори тук, в банката. Няма да навлизам в подробности, но обърнах внимание, че преминава границата с една от нашите администраторки. Заявих му, че е уязвим — както и банката — за един процес за сексуален тормоз. Казах му да престане. А той отвърна: „Марк, аз просто свалям момичето. Това е всичко.“

— Някого конкретно ли имаше предвид?

— Не — отговори Франк, премествайки поглед от Марк към Джо. — Аз също съм го чувал да казва това. За непознати. В казиното — „момичето“. На пристанището — „момичето“ Цялата работа… — Франк замълча. — Не можах да го разбера. Човек с такова прекрасно семейство…

Именно това безпокоеше Джо. Не трябваше да му пука, но не можа да се сдържи. Що за глупак — да има жена като Бей и да я оставя сама, докато тича насам-натам и рискува да обърка всичко с кокаин и други жени? Що за баща на дъщери можеше да говори толкова безцеремонно за момичетата? Беше толкова грозно, че чак не изглеждаше истинско, дори за Шон.

По-късно Джо се съсредоточи върху сейфа.

Сейф 463 в клона Силвър Бей на Анкор Тръст Къмпани. Джо вероятно никога не би се натъкнал на него, ако не беше разпитал Ралф Бенджамин — Червения, юристът на банката, и той не бе споменал случайно за резервната гума на Шон.

— Толкова зле ли е ударена колата? — попита господин Бенджамин.

— Достатъчно, за да убие Макбий.

— От удара ли е загинал? Говореше се за убийство.

— Все още е така.

— Не мислите, че го е направил нарочно? — попита Бенджамин. — Знаел е, че приближавате към него, и е искал да се измъкне?

— Не е било нарочно — отвърна Джо, представяйки си дълбоката рана в главата на Шон, пурпурните ръбове и бялата кост. Без лечение раната би го убила; кръвта му щеше да изтече, както е станало накрая.

Но имаше и други признаци за убийство; следите от гумите, които показваха, че не е произшествие; токсикологичното изследване на Шон, което разкри кокаина и доказателствата за друг пътник в колата: открехнатата врата, шишенцето от парфюм, пълно с кокаин, предполагащо присъствието на жена, ръкавиците, намерени в тръстиките край брега.

— Защо продължават да се гмуркат в онзи поток? — попита Ред Бенджамин. — Минах тази сутрин и камионите още бяха там. Видях червено-бял флаг…

— Това е разследване за убийство — отговори Джо. Не искаше да каже на юриста, че търсят мобилния телефон на Шон. Всички, с които Джо разговаря твърдяха, че той не ходел никъде без него, но не го откриха в колата. Силните течения под моста може би го бяха отнесли; водолазите претърсваха калното дъно на блатото.

— Ха! — възкликна Бенджамин, поклати глава и се усмихна. — Мислех си, че търсят резервната гума на Шон.

— Че защо да го правят?

Адвокатът вдигна рамене, все още усмихнат. Беше на възрастта на Макбий, едва преминал четирийсетте, с оредяваща коса. Джо беше малко по-възрастен, но си оставаше във форма с помощта на жестоките тренировки.

— Никой ли не ви е казал? — попита изненадан Бенджамин. — Мамка му, трябваше да отида и да проверя сам…

— Колата вече не е във водата — обясни Джо, а интересът му се възбуди от реакцията на юриста.

— И не си мисля, че е така. Добре. Само че Шон пъхаше ценностите си, включително печалбите от казиното, в резервната гума. Вероятно си е мислел, че там е по-сигурно.

— Ценности? — попита Джо.

— Да. Когато ги имаше. Никой от нас не е вадил голям късмет в казиното. Шон говореше, че ще ходи до Вегас или Монте Карло, но това бяха само приказки. Каза, че жена му би харесала Монте Карло.

— Така ли каза? — попита Джо с безизразно лице; това бе един от първите коментари на Макбий, в който той изобщо включваше Бей.

— Да. Каза, че тя би харесала цветята на Лазурния бряг. Тя е сладко момиче; обича природата. Простите неща. — Тонът на юриста разкри, че той е съгласен с Шон и че не цени кой знае колко простите неща. Джо не можеше да разбере собствената си реакция — искаше му се да изтрие самодоволната усмивка на юриста от лицето му.

— Както и да е — продължи Бенджамин. — Там държеше печалбите си — в резервната гума. Вижте, трябва да вървя в съда. Ако има още нещо…

Джо го пусна. Обади се в лабораторията по съдебна медицина в сградата на Щатската полиция в Меридън и улучи на телефона Лу Добин. Лу, разбира се, беше проверил и резервната гума. Беше прегледал и крика. Нямаше пари, нямаше чипове от казиното. Джо го прати да провери отново. И макар че нямаше пари и чипове, Лу откри какво е пропуснал първия път:

Ключ.

Пъхнат между лоста и дръжката, имаше малък ключ от банков сейф. Кодът, отпечатан върху метала, беше от клона на „Анкор Тръст“ в Силвър Бей.

Джо получи съдебно нареждане. Отиде в банката, красива сграда с изглед към градския парк, железопътната линия и самия Силвър Бей с червено-белите комини и реактора на електроцентралата „Мейфлауър“.

Ключът беше за сейф 463.

В кутията имаше три неща:

Старинна сребърна чаша, гравирана и подпечатана със знака на майстора.

Три писма отпреди двайсет години, от Даниел Конъли до Бей.

Парче жълта хартия, откъсната от телефонен указател, на която бяха написани две букви и седем цифри: CD9275482.

Джо познаваше номерата на банковите сметки така както знаеше името си. Шон Макбий имаше някъде тайна банкова сметка — вероятно офшорна. Бахамите, Каймановите острови, Коста Рика, Цюрих, Женева…

Дали бе възможно Бей да знае за нея?

Би се обзаложил, че тя не знаеше. Когато я попита какво знае за финансовите дела на Шон, тя го погледна право в очите и му отговори. Джо й повярва. Знаеше, че опитните лъжци могат да заблудят всекиго, но някак си не вярваше, че Бей е такава. Луничките по лицето й, начинът, по който постоянно поглеждаше към колата на агентите, паркирана отвън, омразата в строгите й очи заради това, че Джо влачеше децата й през мръсотията: все белези за една невинна жена.

Джо не беше сигурен как, но знаеше, че ще разреши този случай и ще й даде някои отговори. Знаеше, че Тара О’Тул очаква това. Също и баща му. Джо искаше Бей и децата й да преодолеят това, без да губят нищо повече. Те вече бяха изгубили семейната си гордост и достойнство; бяха загубили своя съпруг и баща. Джо видя спестовните им сметки и знаеше за ипотеката им, знаеше, че вероятно ще изгубят къщата си.

Шон бе измислил как да скрие печалбите си между метала и каучука на резервната гума, но не бе успял да се погрижи за семейството си — да им даде сигурността, че имат покрив над главите си.

Джо може и да нямаше съпруга и деца, но едно знаеше със сигурност: ако имаше, щеше да го направи както трябва. Беше научил много от идиотите, които разследваше през всичките тези години — семейните мъже, които поставяха семействата си на последно място — и вършеха всичко наопаки.

Но той бе на четирийсет и седем. За разлика от Ралф Бенджамин, адвокат, и Франк Алингам, банков администратор, той си имаше коса. Беше в бойната готовност на ФБР. Но бе поостарял, за да започва да се държи като съпруг и баща. Учуди се дали Тара е била омъжена. Чудеше се как би се почувствал, ако се прибираше у дома при нея, ако тя го посрещаше на вратата със сините си очи и чаровна усмивка.

„Придържай се към разрешаването на престъплението, Холмс — каза си той. — Хвани лошите. Това ти е работата, така че продължавай.“

Но точно сега беше време да свършва за деня, така че той заключи сребърната чаша, копията на писмата и листа жълта хартия в служебния сейф на бюрото, престана да си мисли за това какъв страхотен съпруг би излязло от него и се насочи към съседната врата да види какво има Анди от стария Дилън.

Вечерта бе спокойна и хладна, но невероятната горещина от деня продължаваше да се надига от земята, от сините камъни и от розовите храсти. Всички си хапнаха — пиле на грял и домати от градината на Тара. Били и Пиджийн отидоха на кино; Ани бе в стаята с телевизора, бе намалила звука, но синята светлина се отразяваше от стените.

— Хайде, Ани — подкани я тихо Бей. — Ела при мен и Тара. Ще гледаме падащите звезди.

— Не искам — отвърна тя и я погледна. — Трябва ли?

Майка й се усмихна:

— Не. Но бихме искали да дойдеш.

— Знам. Добре съм, мамо. Елиза може да се обади. Искам да чакам до телефона.

— Ще го чуем отвън.

— Знам, но…

— Не се безпокой. — Бей се усмихна и я целуна. — Разбирам.

Спомни си времето, когато с Тара бяха на дванайсет. Всяка бе най-важното нещо в света на другата.

Отиде в кухнята и откри, че Тара е измила съдовете и е изляза отвън да я чака. Беше седнала в шезлонга, боса, загледана в млечното небе, изпълнено с мъгла и звезди. Бей се присъедини към нея.

— Чу ли това — попита Тара, подготвяйки сцената в момента, когато Бей излезе отвън след разговора си с Ани.

— Щурци? — попита Бей, защото дворът й граничеше с блатото, където острата зелена трева израстваше гъста и висока и бе истински рай за щурците.

— Не, козодой. Слушай.

И двете зачакаха, докато нощната птица се обади отново — далеч, оттатък водата. Бей вдигна вежди, осъзнавайки какво е чула.

— Това е добра поличба — отбеляза Тара.

— Мислиш ли?

— Сигурна съм.

— Хмм — отвърна Бей. Замълча отново, а Тара се учуди дали не мисли за срещата си с Дани Конъли.

Хвана Бей за ръката и я накара да стане от шезлонга.

— Хайде — подкани я тя. — Трябва да ти върнем навика!

— Навик!

Без да отговори, Тара заобиколи къщата на Бей. Маркучът беше навит като суха зелена змия зад изсъхналия розов храст. Завъртайки крана — медното морско конче, което Тара й подари за Коледа преди няколко години — тя подаде струйника на Бей.

— Вода — нареди тя.

— О, прекалено е късно — възрази Бей. — Твърде е късно за това лято. Ще имам късмет, ако нещо поникне догодина.

— Няма такова нещо, мило мое девойче — нареди отново приятелката й. — Полей си градината. Това е заповед. Трябваше да се заема със случая ти още преди седмици, но сегашният момент е най-добрият. Разбира се, аз все още си имам най-добрата градина в Източен Кънектикът, но не обичам да печеля толкова лесно.

И с това Бей грабна маркуча. Той изсъска, когато сребристата струя улучи старите рози, лавандулата, делфиниума, рапицата, кученцата, секирчетата, чернооката Сузи, салвията, пирена и дивата мента.

— Не мога да повярвам, че позволявам това да се случи — възкликна тя.

— Сега го правиш.

— Чудя се за колко ли време още това ще бъде моята градина — въздъхна Бей. — Чудя се дали ще е наша догодина.

— За това исках да си поговоря с теб — започна Тара. — Намерих ти работа.

— Шегуваш се!

— Не… и е толкова страхотна. Ще се вбесиш, че не си се сетила сама. Ти ще… бъдеш… градинар!

— Това е страхотно — възкликна Бей.

— Така ли? Хрумна ми така, сякаш ми падна от небето: никой не го прави по-добре от теб, освен може би аз. Ти си добра градинарка, имаш си оръфаната сламена шапка, но нещо повече, ти притежаваш таланта на баба си за земята.

Бей леко се усмихна:

— Помниш ли? Тя винаги казваше, че цветята са второстепенни; че ако обичаме земята, няма как да не отгледаме красиви неща.

— Тя ме обичаше заради името ми — сети се Тара, вдигна очи и погледна към Пойнт. — Ирландската дума за „скалист хълм“. Точно като онзи риф там горе. И казваше: „Щом можеш да отгледаш цветя тук, значи можеш да ги отгледаш навсякъде.“ Казваше, че двете с теб сме морето и земята…

— Бей и Тара — сети се Бей.

— Искам да вършиш нещо, което обичаш.

— Това лято децата ми изгубиха баща си — въздъхна Бей и огледа двора. — Аз изгубих съпруга си. Градинарството ми изглежда толкова банално.

— Не виждам нещата така — възрази тихо Тара. — Мисля, че животът трябва да бъде красив. Ние трябва да го направим такъв… Случват се тъжни, ужасни неща, но ние трябва да садим цветя. Те раждат красотата.

Бей насочи маркуча към тревата. Тя беше толкова суха и пожълтяла, всяко стръкче беше като твърда, крехка пръчка. Босите крака на Тара копнееха за разходка в хладния, мек пясък. Тя стъпи направо във водната струя.

— За твоята работа — продължи. — Дори ти намерих първия клиент.

— Кой е?

— Огъста Ренуик.

— Шегуваш се.

— Тя е прекрасна, Бей.

— Съпругът ми е взимал пари от нея!

— Тя няма нищо против теб.

— Говорила си за това? Знаех си, че ще повдигне въпроса пред теб. Какво каза?

— Ами, тя си е Огъста. Точно такава искам да бъда като стана на нейната възраст — упорита, царствена и напълно независима. Имам предвид, знам, че е наследила милиони от Хю, но все пак — сега те са нейните милиони.

— И? Какво каза тя?

— Ами. Вбесена е. Много, много е вбесена на Шон. Но се нуждае от теб, за да работиш в градината й.

— Страхотно — работа по милост. Няма начин, Тара. Не можеш да си мислиш, че съм способна да работя за госпожа Ренуик след всичко, което е направил Шон — да я гледам в очите…

— Скъпа, не ми е приятно да ти казвам това, но няма да има гледане в очите. Ще има коленичене в пръстта, работа в тревата, борба с тръните и с хиляди рози… Даже няма да я виждаш.

— Хайде — обади се Бей. — Тя е такава жена, че ще наглежда всяко нещо, което се случва в имота й. Вероятно ще ме учи как да подрязвам розите й.

— Никакъв шанс. Тази жена излиза само за да се възхищава от залезите, които съпругът й е рисувал някога, и само за да играе с внуците си, когато се отбият. Има мушката и те са дори по-пожълтели и от твоите. Сериозно говоря.

— Ти помоли ли я да ме наеме?

— Да — отвърна Тара.

— Наистина? И тя не възрази?

— Точно обратното. Виж, трябва да познаваш Огъста. Няма нищо, което тя да харесва повече от това да „се издига над“ всичко и всеки. Само ме попита: „Кога може да започне новата ми градинарка?“

— И какво отговори ти?

— Веднага. Утре, ако е възможно. И тя изпадна в ентусиазъм…

— Уха! — възкликна Бей. — Направо не мога да повярвам… но знаеш ли? Чувствам, че е правилно. Не съм сигурна как и защо, но точно така го чувствам. Може би ще мога да й компенсирам онова, което Шон й е причинил. Единствено децата ще се чувстват зле, като ме няма постоянно.

— Не се залъгвай. Много ще се радват.

— Ами ако започнат да се забъркват в неприятности? След всичко, което се случи… така се започва. Пеги е само на девет…

— Ще се почувстват ли много по-добре, ако не можеш да плащаш вноските за къщата? Ани и Били ще се грижат за нея. Знаеш, че и аз винаги съм насреща. Мога да си наглася програмата така, че да помагам.

Бей стоеше неподвижна, загледана в сребристата вода.

— Добре… щом си сигурна, че ме иска.

13.

Бей желаеше да защитава децата си завинаги или поне още няколко години: да им дава сигурността да си мислят, че са в безопасност, че винаги ще има кой да се грижи за тях, че техните родители, техният дом винаги ще бъдат там.

Каза на всеки поотделно, че е решила да започне работа; взе Били да се повозят в колата, изведе Ани на разходка по брега, а Пеги — на пътешествие до Пойнт. Всяко от децата реагира различно. Ани се развълнува и обеща, че ще й помага в гледането на по-малките деца. Били се притесни от това, че ако тя работи за някой друг, тяхната градина ще продължи да линее. Тя го увери, че това няма да се случи, особено ако той й помага.

— Мога да го направя — увери я момчето. — Може ли да използвам косачката?

— Когато станеш на дванайсет — отговори Бей. — Така решихме с баща ти.

— Ти и татко сте говорили за това?

— Да. Той знаеше, че от теб ще излезе добър шофьор.

— Мислех, че той ще ме научи — въздъхна Били, загледан през прозореца на колата. — Когато бях малък, той ми позволяваше да сядам в скута му и да въртя волана. И аз винаги си мислех, че той ще ме научи.

— Той също си мислеше така, Били — отговори Бей, преглъщайки с мъка при мисълта за всички онези моменти, когато децата ще усещат липсата на баща си и които той щеше да пропусне с тях. Тя се пресегна през седалката да хване ръката на сина си, но той пръв сграбчи нейната.

Пиджийн бе необичайно тиха по време на разходката им, когато мракът се спускаше над Хабърдс Пойнт, а хладният въздух напомняше за края на лятото. Бей обясни, че започва работа следващата седмица, че Ани и Били ще помагат на Тара и ще се грижат за Пеги след училище в дните, в които тя е на работа. Очакваше въпроси, но Пеги вървеше мълчаливо. И Бей заговори за „Хълма на светулките“, за страхотната къща на Ренуик с изглед към фара „Уикланд Ледж“.

— Госпожа Ренуик иска да възстановя градината й — обясни Бей. — Тя е била красива преди години, а съпругът й я е нарисувал в много прочути картини. Ще те заведа в библиотеката „Уъдсуърт“ в Хартфорд, за да видиш една картина, която той е нарисувал на трите си дъщери, седнали на пейка в градината.

— Видя ли червени листа? — попита Пеги. — На онова дърво там отзад?

— Не, скъпа — отвърна Бей.

— Аз ги видях — въздъхна детето. — Как ми се иска да не тръгваме на училище. Есента почти дойде. Искам да си остане лято.

— Може да отидем до Ню Йорк през коледната ваканция — предложи Бей, развълнувана от перспективата да изкарва свои собствени пари и да осигури бъдещето им. — В художествения музей „Метрополитен“ има една картина, наречена „Момиче в бяла рокля“. Искаш ли да го направим, скъпа? Можем да видим дървото в центъра „Рокфелер“ и да гледаме „Лешникотрошачката“…

— Искам само лятото да продължи — заяви Пеги. — Не харесвам тези червени листа.

Бей щеше да започне работа като градинарка на Огъста Ренуик през следващата седмица, но Пиджийн бе зле ужилена от една червена медуза и толкова разстроена, че тя отложи първия си работен ден. Започна да се чуди дали Пег не е направила това нарочно.

Целуна Пиджийн и се върна в кухнята. Когато влезе, Ани скочи от масата.

— Мамо, може ли да се обадя на Елиза? Искам да си направим плановете за събота.

— Елиза — обади се Били. — Онази, която идва вкъщи след случилото се с татко, цялата в черно, с белезите по ръцете?

— „Случилото се“ — намеси се Ани — беше неговото погребение. Естествено тя бе облечена в черно.

— Да, добре, ами белезите? Учихме за такива момичета по здравно обучение — обясни Били. — Тя се е нарязала сама.

Стомахът на Бей се сви. Тя погледна към Ани, която мигаше бавно, сякаш никога не беше чувала такова нещо, сякаш това бе някакъв чужд език.

— Ани, вярно ли е? — попита.

— Не — отговори тя.

— Откъде знаеш? — избухна сърдито Били и за малко да заплаче. — Мислиш, че просто ще ти каже: „О, между другото, обичам да се режа с бръснач“? Тя го прави — всеки може да го види.

— Дори да го прави — заинати се Ани, а лицето й пребледня и очите й се напълниха със сълзи. — Аз я обичам. И тя ме обича. Така че внимавай, Били. Тя ми е приятелка. И аз ще отида у тях в събота. Нали, мамо?

Бей си пое дълбоко дъх. Двете деца несъзнателно застанаха зад празния стол на баща си край масата, там, където Шон никога вече нямаше да седне.

— Да — отговори спокойно тя.

— Е, мога ли да й се обадя?

— Да, скъпа — разреши й Бей. Смяташе да се обади на Дани и да провери дискретно думите на Били. Но точно сега виждаше, че едно от децата й е на ръба, напрегнато от всичките промени: лятото бе към края си, училището започваше скоро, тя започваше работа. — Но първо ме изслушайте.

— Какво? — попита Ани.

— Да — попита Били. — Какво?

— Мисля, че сте удивителни — похвали ги Бей.

Двете деца останаха неподвижни, леко объркани, очакваха да каже нещо повече. Тя почти не можеше да продължи, но положи усилие:

— Не знам как правим това.

— Какво да направим? — попита дъщеря й.

— Как изкарахме това лято — поясни Бей. — Беше толкова тежко и вие преживяхте толкова много.

— Изгубихме татко — прошепна Ани.

— Най-лошото, което се е случвало някога — обади се Били.

— Да — съгласи се майка им. — Така е. Беше ужасно. Също и останалото: вестниците, телевизията и всичките истории…

— Хората говорят — информира ги Били.

— Притеснени сме за парите — припомни момичето.

— Ти трябва да работиш — допълни синът.

— Не — възрази Ани. — Това е добро — тя ще бъде градинарка.

— Ще запазим къщата си, нали? — попита Били.

Ани гледаше, затаила дъх.

— Ще я запазим — заяви майка им, — обещавам.

— Всички можем да си намерим работа — предложи Били. — Да помагаме.

— Толкова се гордея с вас — въздъхна Бей. — Знам, че баща ви също би се гордял. — Децата се опитаха да се усмихнат, но споменът все още бе прекалено болезнен. Бей прегърна двамата, а докато Ани излезе да се обади на Елиза, Били изтича да пусне пръскачката в градината.

Бей се почувства почти като ученичка, която се приготвя за първия си учебен ден. Децата й бяха по-подготвени за септември от нея. Ужилването на Пеги от медузата й даде няколко дни отдих — отчасти защото беше много болезнено, но още повече, защото най-малкото й дете се затвори в себе си, след като чу новината за работата на Бей.

Бей влезе в стаята на Пеги. Тя бе потънала в мрак; от трите деца Пеги единствена обичаше тежките завеси. Изглежда, жадуваше да спи като пашкул, блокирайки луната и нощта, изгряващото слънце, да грабне и последния момент сън, преди да се впусне в светлината на деня.

— Пег — изрече нежно Бей, седна на ръба на леглото и избърса очи.

— Здрасти, мамо.

— Радвам се, че още си будна, скъпа. Как е ужиленото?

— По-добре. Не сърби толкова. Какво има?

— Искам да те попитам нещо. Само… как се чувстваш от това, че започвам работа?

— Видя ли гъските днес следобед? — попита Пеги. — Те започват есенната си миграция, нали? А аз не искам, мамо. Искам тази година лятото да продължи.

— Пеги…

— И листата пожълтяват. Не искам. Искам да си останат зелени…

Бей си пое дъх и приглади нежно косата на Пеги назад.

— Скъпа — започна. — Сега забрави за листата. И за гъските. Ще ми кажеш ли какво мислиш за работата ми?

Пиджийн се втренчи в майка си. Вдигна рамене. Очите им се срещнаха и заблестяха и в мрака Бей видя сълзите й. Посегна към ръката на най-малката си дъщеря. Над леглото й висеше плакат за продукцията на колежа в Кънектикът „Плейбоят на Западния свят“. В колежа Бей изучаваше Синдж[1] и играеше ролята на Пиджийн в пиесата, която поставиха в горните класове.

— Не искам да започваш — прошепна Пеги.

— Не искаш? — попита Бей и сърцето й се сви.

Пег поклати глава.

— Харесва ми, когато си у дома. Ти винаги си била у дома. Съжалявах децата, чиито майки не си бяха у дома след училище…

— Пеги, аз няма да работя постоянно. Само ще оправям градината на госпожа Ренуик. Знаеш къде живее тя, нали? В онази голяма къща на скалата… ти знаеш, казвала съм ти за съпруга й, известния художник, и за картините, които е нарисувал на градината им… искам да я направя толкова красива колкото…

— Ще работиш за една богата дама — отвърна детето, — а аз мислех, че ние сме…

— Мислеше, че сме богати?

Пеги кимна.

— Татко беше банкер…

Бей остана неподвижна, хванала ръката на дъщеря си. Помисли си за прекрасната им къща, за двете им коли. За голямата яхта на Шон, за всички колела, игри и играчки на децата. Какво значение имаха те?

— Ние сме богати с много неща — обясни Бей. — Нещата, които имат значение.

— Защо тогава трябва да работиш?

— Защото богатствата невинаги плащат сметките.

— Все пак ми се иска да не ти се налага да работиш. Мразя това, че трябва да го правиш.

— Знам. Знам, че е така. Но ще се занимавам с нещо, което обичам — градинарство. Как бих могла да извадя по-голям късмет?

— На мен изобщо не ми прилича на късмет — заяви Пеги и се разплака. — Изглежда ужасно. Най-ужасното! Почти толкова лошо колкото това, че листата почервеняват!

— О, Пеги — Бей я прегърна. — Ти обичаш есента. Тя бе любимият ти сезон. Защо те разстройва толкова много тази година?

— Заради татко — изрида тя, вкопчвайки се във врата на майка си. — Защото не искам да го оставям в лятото. Искам го до мен през цялата година, но не мога. Той никога няма да види отново как листата падат, мамо — никога! Искам това лято да продължи завинаги!

Бей залюля момиченцето и двете заплакаха. Бей усети горещите сълзи на дъщеря си и си помисли, че в нея ще избликне нова скръб. Всеки ден имаше малко по-малко тъга на едно място и малко повече на друго.

Помисли си за идващата година, за всичките „следващи“, които Шон щеше да пропусне — и как той щеше да липсва на децата им.

Когато Пеги престана да плаче, Бей я целуна и я отпусна върху възглавницата. Поседя с нея още малко, докато дишането й се успокои. Но когато се върна в кухнята, намери Ани разстроена. Каза й, че не е успяла да разговаря с Елиза — баща й отговорил, че е станало нещо, че ще трябва да променят плановете си за събота. Елиза трябвало „да напусне щата“.

— Какво означава това, мамо? — попита тя.

— Не съм сигурна — отвърна Бей. — Може би отива да посети някого или нещо.

— Можеше да ми се обади — настоя Ани, а долната й устна се разтрепери.

— Сигурна съм, че ще го направи като се върне — увери я майка й и я прегърна.

— Ако изобщо се сети — проплака Ани върху рамото на Бей.

— О, ще се сети, скъпа. Сигурна съм, че ще се сети.

Те стояха насред кухнята, щурците цвърчаха отвън, а Бей я люлееше. Помисли си за Дан, запита се какво ли се е случило наистина, запита се дали той се тревожи постоянно за детето си, както Бей се тревожеше за нейните. Може би тя трябваше да се обади, след като децата заспят, да се увери, че Елиза е добре.

По-късно, в десет часа, къщата най-накрая бе на нейно разположение. Тя отново си помисли за Дани, но й се стори твърде късно за телефона. Не знаеше какво се е случило с Елиза и не искаше да го безпокои. Времето бе променило всичко и тя вече не се чувстваше свободна просто да се появи в живота му, когато той най-малко го очакваше.

Тя се замисли за онова лято, когато беше на петнайсет, когато срещна Дани Конъли за пръв път. Какво чудесно лято беше. Любовта се появи, без да я е търсила. Тя просто се носеше във въздуха, призоваваше я всеки ден към дъсчената пътека. Никога не се беше чувствала толкова близка до някого; не искаше и една минута да мине без него.

Замисли се колко глупаво и мимолетно може да изглежда това — първата любов на едно момиче. През лятото, на дъсчената пътека и под синьото небе тя се влюби за пръв път. Сега, двайсет и пет лета по-късно, Бей започваше да осъзнава, че онези чувства са били истински и трайни, че говореха за нещо дълбоко и истинско у нея. И сега тя виждаше, че онези чувства са определяли действията й по-нататък.

Трябваше да признае, а това не беше лесно, че през цялото време бе сравнявала Шон с Дани. През всичките тези години тя искаше той да израсне и да стане като Дани. Чакаше го да надрасне своята необузданост, да приключи с разгулния си живот.

Миналата зима, когато той я погледна право в очите и обеща, че ще се промени, тя искаше да повярва, че има шанс за това. Но беше разрушено толкова много; каквито и обещания да дадеше, той не можеше да ги спази. И дори ако можеше, Бей подозираше, че сърцето й е твърде разбито от доста време, за да може да повярва отново на Шон.

— Децата ни — прошепна тя нагоре към небето, в случай че Шон я слушаше — те обичат много повече отколкото заслужаваш.

Под светлината на газовия фенер тя се опита да чете пожълтялата и окъсана книга на баба си „Градини край морето“, една от книгите, които тя бе донесла от къщата на баба си в Ирландия. Щом щеше да започва работа, щеше да го направи както трябва. Щеше да съживи изсъхналата трева, да възстанови опасаните с лози граници, да подкастри подивелите розови храсти, да направи градините в Блек Хол по-красиви от всякога.

И сред цялата тази красота и нов живот всички щяха да забравят какво бе направил съпругът й.

Но децата й нямаше да забравят никога. И никога нямаше да престанат да се чудят защо го е направил. И никога нямаше да престанат да го обичат. И може би Пеги никога нямаше да престане да иска годината да спре на място: цветята да си останат разцъфнали, листата да не променят цвета си и снегът да не пада.

Защото всеки изминал ден ги отдалечаваше от баща им, от неговия глас и от докосването на ръката му. И защото независимо от това, което Шон Макбий бе причинил на клиентите си и на съпругата си, той все още бе светлината в очите на децата си.

[1] Джон Милингтън Синдж (1871 — 1909) — ирландски поет и драматург, чиито пиеси са базирани върху ирландския селски живот; „Плейбоят на Западния свят“ — пиеса в три действия от Дж. М. Синдж, поставена за пръв път през 1907 г. в Дъблин. — Б.пр. ↑

14.

— Татко, там ли си?

— Тук съм, Елиза.

— Не исках да го направя — кълна се.

— Добре. Само продължавай да бъдеш честна с лекаря си.

— Мразя лекаря си. Той е атеист.

— Но е много добър лекар. Това има значение.

— Очакваш да се доверя на човек, който не вярва в Бог.

— Първо, много се съмнявам, че доктор Райе е обсъждал с теб религиозните си убеждения. Второ, независимо от това в какво вярва, той е най-добрият и аз искам ти да продължаваш да бъдеш открита и честна с него — заяви Дан, въпреки че всъщност искаше да каже: „Да започнеш да бъдеш открита и честна с него…“

— Страхотно — разплака се Елиза. — Наричаш собствената си дъщеря лъжкиня. Първо убийца, после лъжкиня.

— Никога, никога не съм те наричал убийца.

— Но си го мислиш.

Дан стисна зъби и продължи да рендосва токовата дъска, закрепена между две магарета за рязане на дърва. Колкото и внимателно да се движеше, колкото и да се опитваше да пипа тихо, Елиза го чу.

— Работиш, нали?

— В работилницата съм, да.

— Единствената ти дъщеря ти се обажда буквално пред прага на смъртта, а ти щастливо си строиш красива малка лодка за някого. Колко е чудесно за тях, ще си имат Даниъл Конъли в оригинал, ще си тананикат с него, ще плават, ще плават, ще плават шибаняците към проклетия залез…

— Елиза.

— Към проклетия шибан залез.

— Достатъчно. Дори не трябва да говориш по телефона. Сега се върни при групата и остави лекарите да се погрижат за теб.

— Искам да се прибера у дома.

— И това ще стане. Щом си готова.

— Веднага, татко. Днес!

— Не можеш да се прибереш днес. Днес не мога да те изкарам законно от там дори да си мислех, че идеята е добра.

— Утре трябва да се видя с Ани!

— Тя знае, че те няма.

— Не си й казал! — изхлипа тя.

— Не, разбира се, че не съм. Казах, че си заминала за малко.

— Страхотно, татко. Тъкмо си намирам приятелка, истинска приятелка, и ти трябва да й кажеш, че съм заключена…

— Елиза, овладей се. Не съм казал, че си заключена.

— Е, разбира се, тя може да се досети! Знае, че единствената причина, поради която не мога да се видя с нея, ще е, ако дивите коне са ме отвлекли или ако някоя акула ме е изяла, или ако съм заключена!

— Може би тя не е толкова… лирична като теб. Може би си мисли, че си на гости на баба си.

— Ние сме сестри по душа, татко — възрази Елиза. — Знам, че тя се досеща за истината.

— Е, щом сте сестри по душа, тя вероятно знае истината за това дали съм се прецакал, дали съм казал нещо погрешно или не — каза Дан. Страшното бе, че логиката на Елиза започваше да му изглежда смислена.

— Ще се видя с нея в минутата щом изляза.

— Добре.

— Не ме покровителствай, татко. Само защото съм тук — изръмжа тя.

— Никога.

— Хей, научих нова техника за успокояване. Искаш ли да чуеш? — попита тя, а гласът и настроението й се промениха напълно и тя изведнъж заговори като сладко малко момиченце, а не като превъплъщение на Бела Лугоши[1].

— Разбира се. Каква е?

— Замразени портокали. Пъхаш един портокал във фризера, а после, когато усетиш, че избухваш, го вземаш в ръце. Толкова е студен и твърд… и ухае чудесно. Ще ми сложиш ли един портокал във фризера? Преди да се върна у дома?

— Разбира се, миличко.

Двамата замълчаха, но линията направо се тресеше от емоциите помежду им.

— Съжалявам, че го направих — прошепна тя.

— Иска ми се да не беше го правила — отвърна той. — Иска ми се вместо това да си беше поговорила с мен.

— Все си мисля, че ще ми е по-добре, ако съм мъртва. Няма да ти се налага да се грижиш за мен, а и знам, че мама умря заради мен.

Дан затвори очи и ги стисна силно. Сърцето му се сви, като си помисли за смъртта на Чарли, за това как Елиза я оплаква часове наред. Онази единствена нощ — с неговата болка и ужас — бе причината за проблемите на дъщеря му сега, тя причини всичките й белези, отвътре и отвън. Той беше сигурен в това. Трябваше да се справи по-добре, не само да обича останалото си без майка дете.

И сега той бе внимателен, знаейки, че държи живота на Елиза в дланта си, докато сдържаше сълзите си и кашляше.

— Толкова грешиш — излъга той. — Никога не съм те възприемал така.

— Даваш ли ми дума, татко? — проплака тя.

— О, давам ти дума, Елиза. Сладкото ми момиченце — давам ти дума. Само си поговори с лекаря, оправяй се и се прибирай у дома.

— Ще ми изпратиш ли още една карта за телефона, татко? — извика тя. — Или ще ми я донесеш, като дойдеш на посещение?

— Да, Елиза. Сега се връщай при групата.

— Добре. Чао, татко. Обаждай се!

— Скоро — обеща той. — Ще ти се обадя скоро.

Когато затвориха, той вложи всичките си сили в рендосването на дъската. Тиковото дърво бе толкова твърдо и вярно. Структурата му беше фина. Той се придържаше към нея, опипвайки с една ръка стоманеното ренде, а с другата — гладкия тик, докато стърготините падаха в краката му. Ето какво обичаше в работата си — тя бе толкова солидна и той изпитваше такова удовлетворение, като видеше резултатите: гладка дъска, добре сглобена лодка.

Ако можеше и животът да е такъв.

Някога, когато работеше по дъсчената пътека в Хабърдс Пойнт, той имаше такива свежи идеи за любовта. С Чарли се влюбиха през следващата година, след като той се върна от пътуването си до Ирландия; скоро след това той й направи предложение. В някои отношение тя бе пълна противоположност на Бей — спокойна, сдържана, с някаква загадъчна меланхолия, която в началото Дан сметна за романтично предизвикателство: щеше да я превърне в най-щастливата жена на света.

И те се ожениха в църквата в Стонингтън, където той се закле да я обича до края на живота си. И направи всичко възможно…

Дванайсет години опитваха да си имат дете и почти се бяха отказали, когато се появи Елиза. Дан бе преизпълнен с любов към дъщеря си. Все още му беше трудно да проумее това: Елиза не само ги сплоти като семейство, но беше и доказателство за това, че стават чудеса, тук на земята.

— Тя е наша — каза веднъж Чарли в прегръдката на Дан, докато Елиза спеше в креватчето си.

— Не, тя сме ние — поправи я той — и беше точно така. Момиченцето, една напълно самостоятелна личност, бе взело очите и брадичката на баща си, носа и бузите на майка си. Когато я погледнеше, той сякаш виждаше едно истинско чудо: Дан — който правеше грациозни, удивителни лодки от бели кедрови дъски и силиконови бронзови винтове — бе пълен аматьор като творец в тази област. Присъствието на Елиза сплоти родителите й както нищо друго на света.

До нощта на инцидента.

Дан не можеше да отрече, че в известен смисъл дъщеря му беше права. Когато я погледнеше, той все още виждаше майка й — и всичките надежди, които умряха в нощта на произшествието. Дан вярваше, че ще направи щастлива своята сдържана, загадъчна Чарли. През онази последна година от живота й Чарли сякаш стана по-жива, проявяваше по-голям интерес към нещата — и Дан се надяваше, че тя най-накрая ще изпита онази радост, с която той винаги искаше да я дари, но никога не почувства, че тя я споделя истински.

Сега знаеше, че е изгубил възможността да има щастлива съпруга. Бе видял как животът, който градяха през всичките тези години, се срути. Никога не би могъл да обвини Елиза за това — и никога не го правеше. Но тя му напомняше за случилото се; и понякога, когато погледнеше в очите й, той виждаше нещастието на майка й и не можеше да понася това.

Дан вече бе изгубил съпругата си и всички надежди за нещата, които си струваха, за сигурността: за своя малък дял любов и семейство. Сега можеше да изгуби още повече. Чувстваше, че е на път да изгуби и дъщеря си.

Докато се опитваше да свие огънатите от парата рамки, за да оформи кърмата, той усети как всички мускули на гърба и раменете му се напрягат и горят и изведнъж се сети за друг измъчен родител: Бей Макбий.

Лятото свършваше скоро и тя очакваше есента и зимата. Щяха да дойдат първият Ден на благодарността и първата Коледа на децата й без баща им. Надяваше се децата на Макбий да не се съсипят като Елиза. Когато натисна по-силно върху извитата рамка, той остана доволен от работата и му се искаше Бей също да си има нещо, което да я разсейва от тревогите. Дан си имаше своите страхове: онова анонимно обаждане, въпросите за Шон Макбий — те означаваха, че някой знае нещо. Това трябваше да е предупреждение, но за какво?

Макар все още да беше август и бараката да бе пълна със стърготини и напоена с лятна жега, той потрепери, сякаш беше декември. Помисли си за луната, за това колко я обичаше Бей. Дали я успокоява сега? Надяваше се тя да гледа през прозореца си тази вечер и да разбере, че той е там и я подкрепя.

А по-късно тази вечер, тъй като не можеше да заспи и дъщеря му бе в болницата, Дан се измъкна от леглото. Ето я бялата луна — не съвсем пълна.

— Крещяща луна — каза му Бей преди години. — Аз харесвам повече полумесеца…

Но това бе всичко, което имаха за тази нощ, и Дан се качи в камиона си. Минаваше два през нощта и той потегли на запад. Почти пълната луна осветяваше пътя му, изтъкавайки сребърна пътека върху водата, когато той поглеждаше от магистралата. Ню Лондон се простираше под моста „Голд Стар“. Той зърна корабостроителницата си, само на няколко вълнолома от железопътната гара мачтите на лодките блестяха с мистериозна светлина.

Когато стигна до изхода за Хабърдс Пойнт, отби и потегли по Шор Роуд. Наоколо бе тъмно и тихо, а дърветата закриваха гледката му към луната. Почувства се странно развълнуван, сякаш имаше някаква мисия и трябваше да я изпълни, преди луната да изчезне под железопътната естакада, на път към блатото, той подкара през спящото общество. Малките бунгала бяха тъмни, играчките бяха струпани по верандите до сутринта.

Паркира на песъчливия паркинг, мина покрай малкия басейн за лодки и застана на дъсчената пътека. От там имаше най-добрият изглед към луната: застанала точно над голямата скала зад сала, тя пръскаше бялата си светлина като одеяло от вълни.

Дали Бей я виждаше през прозореца си?

Как му се искаше…

Той се взря през блатото и видя къщата й. Шон се похвали с нея, разбира се. Голямата бяла фермерска къща някога беше отделена от брега; фермерът, който я притежаваше, използваше солените мочурища за паша на овцете си. Дан се зарадва, че Бей притежава такава страхотна забележителност на Хабърдс Пойнт. Би убил Шон със собствените си ръце, ако знаеше, че неговото безразсъдство ще застраши Бей и децата.

Луната бе мъглява по ръбовете: от лятната влага и от факта, че оставаха само няколко дни до пълнолунието.

„Крещяща“… каква силна дума. Жалко, че Дан никога не се замисли повече за нея, не обърна повече внимание на крещящите неща в живота. Винаги бе по-привлечен от неуловимите мистерии.

Докато гледаше къщата на Бей, той видя, че на втория етаж се светна. Пулсът му се ускори. Искаше му се тя да погледне през прозореца си, да види луната, да слезе до дъсчената пътека, за да види отражението й във водата. Пътеката, която построиха заедно.

Дан искаше да си поговори с нея. Искаше да й разкаже цялата история. Нещо повече, копнееше да бъде с жената, с която бе построил нещо. Точно сега гърдите го боляха толкова силно, сърцето му бе толкова зле… Наистина искаше да поговори с Бей, отново да се зарадва на нежното й присъствие в живота си. Да я накара да му напомни да погледне в небето.

Това бе толкова крещящо колкото почти пълната луна над голямата скала.

В последния вторник преди деня на труда, когато Тара отиде на работа при госпожа Ренуик, Бей я придружи. Носеше градинарските си дрехи: широк памучен панталон, синя риза с дълъг ръкав, бели чорапи, зелени обувки. Донесе и оръфаната си стара сламена шапка, меките ръкавици от еленова кожа, които да предпазват ръцете й от тръните, и старата си манерка от времето на скаутите, пълна с ледена вода.

— Ти си единственият човек, когото познавам, който все още налива чешмяна вода в това нещо.

— Няма да похарча и долар за бутилирана вода — настоя Бей, загледана в къщата на Ренуик, сякаш бе замък, обитаван от призраци. — Нали това е единствената причина, поради която правя това — защото се нуждаем от пари.

— Можеш ли да си представиш какво бихме казали, когато бяхме деца, ако някой ни кажеше, че ще плащаме за вода? Какви глупаци сме всички ние — заяви Тара.

— Това е сигурно — съгласи се Бей и се прозя, защото през последните няколко нощи почти не беше спала. Луната грееше през прозорците й, опитвайки се да я примами на брега.

Двете приятелки стояха пред къщата на Огъста, точно до вратата на кухнята. Повечето прозорци бяха отворени и белите завеси се вееха от течението. Бей вдигна поглед и й се стори, че покрай прозореца преминава сянка.

— Огъста там ли е? — попита.

— Вероятно — отговори Тара. — Но е много саможива. Помоли ме да те въведа в работата.

— Е, кажи й, че другото лято ще има най-красивите цветя по брега. Само погледни онези храсти! Рози „Черна красавица“, хортензии, лилии, съсънки…

— Захващай се — нареди Тара. — Днес трябва да приключа рано с къщата. Довечера има откриване на изложба в художествената академия в Блек Хол и искам да пристигна точно в шест, да си избера някой от самотните художници. Може да си струва.

— Тръгвай, като приключиш — аз ще се прибера у дома — усмихна се Бей и й махна.

Влезе в градинската барака и откри малката и голямата ножица, лопати, грапи и малки лопатки. Беше пълно с паяжини, но стените бяха покрити с фантастични, ексцентрични рисунки на Хю Ренуик. Очарована, Бей разгледа скиците, които той бе направил на жена си с широкопола шапка, на дъщерите си, строящи пясъчни замъци и танцуващи с водни духове, небе, пълно с морски звезди, и летящо куче с кокал в усмихнатата си уста и панделка с надпис „Омир“ на врата.

После взе градинските инструменти и излезе отвън.

В продължение на четири часа обхожда имота, запознава се със земята, захвана се с някои от най-изоставените плетове и лехи. Баба й я беше научила да не се бои от подкастрянето.

— Трябва да подкастриш до земята тези храсти със сини звезди — казваше й баба Кларк на своя диалект от Уиклоу.

— Не мога — протестираше Бей. — Това ще ги убие!

— Не, скъпа… ще израснат наново и ще цъфнат. Режи… така, моето момиче…

И сега Бей направи така, изрязвайки безмилостно и отсичайки изсъхналите растения, прерязвайки храстите чак до разклоненията. Понесла купчини клони и сухи листа, тя стигна до двора. Едва когато започна да се захлажда и сенките се удължиха, осъзна, че почти е станало време за вечеря; трябваше да се прибира у дома при децата.

— Виждам, че вярваш в унищожението — чу се строг, гърлен глас.

Бей се озова лице в лице със своята работодателка.

— О, госпожо Ренуик! — Тя свали ръкавиците и посегна да й стисне ръката през къпините.

— Така. Ти си моята нова градинарка.

— Да — отвърна Бей и се усмихна. — Не се тревожете — знам как изглежда, като изрежа много, но ви обещавам, че всичко ще израсне отново.

— Особено съм загрижена — обяви госпожа Ренуик, провлачвайки думата с изключителен аристократичен акцент, че тя прозвуча като „загришшшена“ — за всички тези клонки, които някога бяха красивите храсти „Синя звезда“ на съпруга ми.

— И пак ще бъдат — увери я Бей. — Не можеха да дишат от бръшляна и кучешкото грозде, бяха почти задушени; аз изрязах изсъхналите клонки и лозниците… Те ще запазят енергията си през зимата и ще израснат силни следващото лято.

— Със сигурност — или шшшшшигурност — се надявам да е така — отбеляза мрачно възрастната жена — заради Тара.

— Тара?

— Тя ти е приятелка, нали? Тя те препоръча.

— Знам. Благодаря, че ми дадохте тази възможност.

Госпожа Ренуик стоеше пред нея висока, белите й къдрици се развяваха, на врата си носеше легендарните черни перли, с които никога не се разделяше. Но изглеждаше объркана.

— Защо казваш това? Тара ме увери, че си най-добрата.

— Ами, тя може да е малко пристрастна. Аз съм най-добрата й приятелка.

— Така каза и тя.

Бей опита да се усмихне.

— Бяхте на погребението на съпруга ми.

— Не са ни запознавали официално, Барбара — сети се старата жена. — Аз, както очевидно знаеш, съм Огъста Ренуик.

„Барбара?“ — замисли се Бей. Никой не я наричаше така; това дори не беше името й.

— Всъщност е „Бейрбри“, но приятелите ми ме наричат „Бей“.

— Бей — повтори госпожа Ренуик. — Винаги съм си мислела, че това е някакъв необичаен прякор, с който те нарича съпругът ти.

— Шон е говорил за мен? — Бей пребледня.

— Да, говореше — потвърди възрастната жена с тънък гласец. — Усети, че ще стана по-благосклонна, ако чуя нещо за съпругата му и трите му деца. Самата аз имам три деца.

— Зная — отвърна Бей.

— Шон винаги знаеше коя струна да дръпне, за да получи каквото иска. Разбра, че общото между нас са трите деца, и много често говореше за своите. За вашите.

— Той ги обичаше — заяви Бей.

Вятърът се усили и я побиха студени тръпки, когато забеляза погледа на своята работодателка. Разговорът стана много напрегнат и изведнъж Бей бе поразена от усещането, че Тара ги е вкарала в една ситуация, която бе напълно погрешна.

— Толкова много — продължи госпожа Ренуик, — че ги опозори?

Бей пребледня като платно, а ръцете й затрепериха, докато мачкаше кожените си ръкавици.

— Той открадна от мен — заяви старицата.

— Знам. Толкова съжалявам.

— Възползва се от мен — продължи госпожа Ренуик и изведнъж започна да изглежда много стара и крехка. — Аз му вярвах! Вярвах на съпруга ти!

— Толкова съжалявам — повтори Бей и протегна ръка, когато жената залитна напред, задържайки се върху бастуна.

Бей въздъхна и започна да събира инструментите.

— Ще ги прибера, госпожо Ренуик. Става късно, а аз трябва да си отида у дома и да нахраня децата си, но щом го направя, ще се върна и ще събера тези камари с къпини…

— Ще се стъмни.

— Всичко е наред. Ще се върна да го направя довечера, така няма да ви се налага да ме виждате утре — увери я Бей, стъпи върху острието на грапата и дръжката я удари по главата. Тя беше паникьосана, разстроена заради надеждата си, че от тази работа може да излезе нещо.

— Я виж какво направи — извика вбесена Огъста. — Нарани се. Това няма да стигне до процес, нали? Защото още отсега ти го казвам, ако си мислиш, че ще позволя на още един Макбий да ме измами…

— Не, госпожо Ренуик — увери я Бей, а челото й пулсираше и удареното място над веждата й започна да се подува. — Никога не бих, за милион…

— Точно това бих казала и за съпруга ти! — старицата надигна глас. — Вярвах му! Ето кое ме съсипва — толкова много харесвах Шон!

Бей се опита да не я слуша. Докато събираше инструментите, изпусна ножиците, вдигна ги и поряза дланта на дясната си ръка. За да не види госпожа Ренуик, тя пъхна ръка в джоба на панталона си.

— А сега и ти си в имота ми, режеш „Сините звезди“ на моя Хю и се нараняваш — е, това е прекалено! Това вече е прекалено!

Ръката на Бей кървеше, сълзи замъглиха погледа й. Но когато погледна над купчината лозници и изсъхнали дърва, тя видя как старата жена зарови лице в елегантните си ръце — съсухрени от възрастта, но все още с дълги, слаби пръсти, притиснати в очите й — и се разрида.

— О, госпожо Ренуик — възкликна Бей и заобиколи купчината с растения. Тъй като не знаеше какво да прави, не искаше да разстройва жената още повече и искаше да избяга от там, тя просто застана до нея.

— Вярвах му… и го обичах много — проплака Огъста. — Видях те на погребението… и двете сме майки… Тара те обича толкова много… Ох, исках да ти помогна. Наистина.

— Не е нужно да ми помагате, госпожо Ренуик. Толкова съжалявам за болката, която ви причинихме. — Тя също се разплака, разчувствана от силното страдание на старицата. И отново си спомни думите на баба си: „Винаги се отнасяй мило със старите, Бейрбри… Защото те са обичали хората толкова по-дълго от теб, те имат толкова повече да губят…“

— Когато си помисля за децата ти — промълви Огъста, неспособна да вдигне поглед, — направо не мога да го понеса. Просто не мога да понеса мисълта за това, което са преживели…

— Те са добре — увери я Бей. — И ще бъдат добре. Те са моя грижа, не ваша. Моля ви, просто забравете, че съм била тук. Тръгвам си…

И тя си тръгна, чувствайки се замаяна от скръб и болка.

[1] Бела Лугоши (1882 — 1956) — унгарски актьор, играл във филми на ужасите в САЩ; първият изпълнител на Дракула във филма от 1931 г. — Б.пр. ↑

15.

Художествената академия в Блек Хол.

Здрач.

Бялото вино се лееше като река. Художниците и хората, които искаха да се срещнат с тях или да станат художници, клюкарстваха тихо, а изкуството бе второстепенна тема в разговора им. Познавачите бяха някъде другаде, защото се чу, че Дана Андърхил изнася беседа в частна галерия, някъде там, където беше това „другаде“. В Ню Йорк може би. Тара, загоряла и облечена в червен саронг, оглеждаше тълпата.

Вечерта се превърна в гуляй, мъжки купон, а откриването бе адски скучно, докато сред всички тези художници и кльощави студенти, които желаеха да бъдат като Хю Ренуик — или поне да могат да рисуват като него — не влезе един истински мъж. С ръце като желязо, с твърди гърди, със сини очи, които можеха да разтопят скала: Дан Конъли.

Тара го видя да влиза в галерията от страната на паркинга и си помисли, че той наистина изглежда ужасно готин, макар да се чувстваше малко неудобно в синия си блейзър. Изложбата бе на скулптура: „Намерени предмети на брега и другаде“ — творби, включващи нещата, намерени в корабостроителниците.

— Някога, когато сменяше покрива на къщичката на пазача в Хабърдс Пойнт, мислил ли си, че ще можеш да свържеш дъска, покрита с раци, към очукана перка и да станеш прочут художник? — попита Тара, промъквайки се до него.

— Не, а и все още не си го мисля — усмихна се Дан.

— Но казах на Еди Уилсън, че ще дойда да видя работата, която е направил със старата моряшка престилка и с качулката, която му дадох… и трябва да призная, мислех си, че може би и Бей ще е тук.

— Наистина!

— Да.

— Е, няма я, но защо не й се обадиш и да видиш дали не можеш да я изкушиш да дойде? Това бе първият й ден на новата работа и се обзалагам, че ще се зарадва на малко развлечения. Междувременно, видя ли работата на приятеля си?

Дан си взе чаша вино и посочи една обелена скулптура, обединила най-лошото от кърмата на стара лодка с най-лошото от носа на стара лодка.

— Американските импресионисти ще се обърнат в гробовете си, ако видят в какво се е превърнал Блек Хол — заключи Тара, ровейки в чантата за мобилния си телефон.

— Наистина ли? Аз пък си мислех, че е страхотно — отбеляза Дан и отпи от виното си. — Не очаквах да го харесам, но е така.

— О! — въздъхна Тара и очите й се разшириха от изненада, като видя кой идва.

— Бей! — възкликна Дан, изглеждаше щастлив като влюбен тийнейджър в първия момент и разтревожен като свидетел на катастрофа в следващия. — Какво е станало?

Бей влезе в галерията и налетя право на тях. Лицето й бе изпръскано с кал, а червената й коса — пълна с клечки и листа, челото й бе насинено и подуто. Но ги уплаши струйката кръв, която се стичаше през десния джоб на панталона й.

— Тара — изпъшка Бей, останала без дъх.

— Скъпа, какво е станало? — попита Тара, разтревожена от бледността на Бей и от пискливия й глас.

— Видях колата ти тук. Ще ме закараш ли у дома?

— О, Бей, какво е станало? — попита Тара, осъзнавайки, че приятелката й ще припадне. Прегърна я и я поведе към един стол.

— Тя ме видя през прозореца и си помисли, че осквернявам храстите на съпруга й. Тя вече е изгубила толкова вяра това лято… — Бей наведе глава. — Направих голяма грешка, като отидох там, Тара.

— Надявах се да е добре и за двете — опита да обясни приятелката й.

— Беше истинска катастрофа.

— Какво е станало с ръката ти? — попита Дан, докосвайки лакътя й. Дясната й ръка все още беше пъхната в джоба.

— Порязах я — отвърна Бей, сякаш го виждаше за пръв път.

— Дай да видя — каза Дан и се намръщи.

— Трябва да се прибера у дома при децата. Тара, ще ме закараш ли?

— Да вървим — каза тя и й помогна да стане от стола. — Бей, знаеш, че го направих само защото те обичам и защото ти се нуждаеше от работа, а Огъста се нуждаеше от градинар… Беше един от онези моменти, когато стихиите се събират толкова съвършено, нали знаеш, направо ще те порази светкавица, ако не им обърнеш внимание.

— Знам, че си мислила това — прошепна Бей.

— Бей! — извика Дан, когато тя се обърна, направи няколко грациозни стъпки от Тара към една скулптура, залюля се като тръстика и припадна право в ръцете му.

Когато Бей се съвзе, тя лежеше на масата за преглед в клиниката „Коустуайз“. Двама мъже се взираха в лицето й: мъж в зелени хирургически дрехи и Дан.

— Какво стана? — попита тя.

— Ти припадна — обясни Дан.

— Децата ми…

— Тара отиде у вас.

Тя разбра, че той държи лявата й ръка и че дясната й ръка е изтръпнала и я боли. Прозрачна пластмасова торбичка, пълна с някаква течност, висеше на стойка над главата й; в ръката й влизаше тръбичка. Болничните звуци на свирещи машини и полицейски радиостанции се чуваха приглушено от другата страна на завесата.

— Добре, будна сте — обяви мъжът в зелените дрехи. — Ще извикам лекаря. — Той излезе от стаичката, оставяйки Бей и Дан насаме.

— Не трябваше да ходя в галерията — каза Бей и обърна глава, така че бузата й се притисна право в хладната повърхност на масата. — Но видях колата й и не бях сигурна дали ще успея да стигна до дома.

— Нямаше да успееш — отвърна Дан, стискайки здравата й ръка. — Тара се зарадва много, че си се отбила. Обаче се ядосва, че те е пратила при госпожа Ренуик. Все си е същата както винаги — неустоима. Има златно сърце. Радвам се, че двете все още сте най-добрите приятелки. Тя знае, че те е поставила в неудобно положение, обаче… последното, което каза, бе, че се надява да й простиш.

— Знае, че ще го направя — отвърна Бей. После попита: — Как стигнах дотук?

— Аз те докарах. Тара настояваше да се обади на „Бърза помощ“, но аз не исках да чакаме линейката.

— Как се качих в колата ти?

— Занесох те. До камиона ми. Сега ще се нуждаеш от няколко шева на ръката. Мисля, че искат да те погледне и пластичен хирург; срязала си я много дълбоко.

— Знам — отговори тя. Въпреки болкоуспокояващите, които й бяха дали, тя усещаше как дланта й гори, сякаш държеше разтопено желязо.

— Имаш синина и цицина с размерите на яйце на челото си. Какво стана, да не би госпожа Ренуик да те е набила?

Бей поклати глава и веднага усети замайване.

— Стъпих върху граната, а после сграбчих острия край на ножиците.

— Много грациозно, Гелъуей — усмихна се Дан.

— Много мило от твоя страна — кимна Бей, опитвайки се да изговаря думите правилно. — Страхотна гледачка си, знаеш ли? Помниш ли, когато си ударих палеца с онзи чук.

— Спомням си. Нокътят ти падна.

— Но не веднага — възрази Бей. — Първо болеше адски, а ти трябваше да ме заведеш до клиниката — тук — за да ми сложат няколко шева.

— Ето защо намерих мястото тази вечер — отвърна Дан, продължавайки да държи ръката й. — Колко пъти трябваше да си оставям работата и да те карам до „Бърза помощ“.

— Беше само веднъж — възрази тя.

— Е, щом искаш да бъдеш точна.

— И тогава ти беше толкова услужлив. Казваше ми, че ще изгубя нокътя на палеца си и че когато порасна, той вероятно ще бъде „безформен и грозен“.

Дан вдигна лявата й ръка и огледа нокътя на палеца й.

— Изглежда съм сгрешил. Много е красив.

— Беше десният ми палец — напомни му Бей.

Измъкна дясната си ръка изпод чаршафа и примигна. Ръката й пулсираше въпреки инжекцията. Но тя вдигна палеца си към Дан.

— Ах! — възкликна той, сякаш бе лекар и знаеше какво вижда.

— Какво? — попита Бей, замаяна от болката, лекарствата и емоциите.

— Оценявам ситуацията, млада госпожо — отговори той.

— Не знаех, че си лекар.

— Дванайсет години като баща дават на човек известен опит в царството на медицинската помощ.

— Елиза — промълви Бей, спомняйки си за тайнственото съобщение, че тя е заминала. — Как е Елиза?

— Точно сега ти си моята пациентка — да не се отклоняваме.

— Е, кажи ми тогава. Беше ли прав преди толкова години, когато ми каза, че нокътят ми ще стане „безформен и грозен“?

— Със сигурност имаш ум като стоманен капан — заключи той. — Да си спомниш точните ми думи.

— Когато си петнайсетгодишно момиче и четеш списание „Седемнайсет“, как всичките модели имали съвършени, овални нокти, думите „безформен и грозен“ имат доста голяма тежест.

— Толкова съжалявам, Бей. — Дан хвана наранената й дясна ръка и я погледна в очите. — Грешах за това какво ще стане с нокътя ти. Повечето чираци по строежите на дъсчени пътеки, които си премазват палците, свършват с безформени нокти — е, нали разбираш? Но не и ти.

— Не и аз?

— Не. Твоят е красив. — Дани наведе глава, а в същото време вдигна десния й палец към устните си и го целуна.

Бей изплака, замаяна от чувствата, вкопчи се в ръката му и не искаше да я пусне никога. Точно тогава завесите се разтвориха и при тях влезе млад лекар с широка усмивка и много голяма игла.

— Здравейте — представи се той. — Аз съм доктор Джолейн.

— Здравейте — отвърна Бей.

— Здрасти, док — поздрави Дани.

— Може би искате да излезете отвън — предложи лекарят, посочвайки към пациентката и иглата.

— Не мога да го направя — възрази той.

— Не? — попита лекарят.

— Не. Подготвил съм се за дълго чакане. Бях тук, за да се уверя, че нокътят на десния й палец не е смазан непоправимо, и мисля, че най-малкото, което мога да направя, е да остана и да наглеждам дланта й.

— Е, някои хора не искат да остават за шевовете, но ако пациентката е съгласна и двамата нямате нищо против…

— Аз нямам — увери го Дан, остави ръката на Бей върху масата и я докосна леко по главата. — Аз съм тук с теб, Гелъуей.

— Благодаря — прошепна тя.

Бей затвори очи и се опита да бъде смела, както винаги казваше на децата си да бъдат смели, когато те се нараняха и трябваше да отидат в клиниката.

И така — всички тези спомени изплуваха в съзнанието й — какво й каза Дан, сякаш преди цял живот, когато тя беше на петнайсет и животът бе една многообещаваща мистерия, когато си удари палеца с чука, когато най-ужасният й страх в живота бе, че ще си остане с грозен нокът на палеца.

Той го правеше отново, точно сега, гласът му беше нежен и сигурен, напомняше й, че е силна и че не е сама.

— Бъди смела, Бей — окуражи я той, когато лекарят й инжектира упойката. — Можеш да го направиш.

Бей изобщо не беше сигурна в това; но със сигурност щеше да опита.

16.

Седмица по-късно, точно когато училището започваше и лятото свършваше — не календарното лято с финалния му плавен преход в есенното равноденствие, а истинското лято, лятото на плажа, ловенето на раци, на развлеченията и на безкрайното свободно време — Ани най-накрая се видя с Елиза. Дан я докара в Блек Хол и момичетата можеха да прекарат деня заедно.

Елиза бе по-бледа от всякога.

Това бе първото нещо, което Ани видя. Второто бе, че е още по-кльощава. А третото нещо бе, че тя имаше фини белези, като почти невидими пипала на медуза, пресичащи китките й, опакото на ръцете й и глезените й. Някои белези бяха стари и побелели, докато другите бяха пресни и червени. Били беше прав: Елиза се нараняваше сама.

— Е, къде беше? — попита Ани, когато двете момичета тръгнаха надолу по песъчливия път към плажа. Те не отиваха на плаж, разбира се. И двете мразеха слънцето и седяха на сянка. Но просто искаха да направят нещо, да се измъкнат от зорките очи на родителите си.

— Ръката на майка ти още е бинтована — отбеляза Елиза, сякаш не я беше чула.

— Да, поряза се.

— Знам. Татко ми каза. Той я закарал до клиниката.

— Точно както е направил, когато са били млади и тя се е наранила, докато му е помагала да построят дъсчената пътека.

— Той е редовният странен рицар в блестяща броня — разсмя се Елиза. — Пътеката, която е построил, още ли е там? Искам да я видя.

— Къде беше? — попита отново Ани.

— Татко харесва майка ти — заяви директно другото момиче, избягвайки въпроса още веднъж.

— Тя също го харесва. Обича старите си приятели.

— Ами ако наистина се харесват? Ако най-накрая се влюбят? Ако ние станем доведени сестри? Ти не искаш да се изнасяш от твоята къща, аз не искам да се изнасям от моята, така че най-накрая ще започнем да се караме и ще се намразим.

— Ти си луда — разсмя се Ани. — Те са просто приятели. Това е всичко.

— Бинго! Улучи го много добре! — възкликна Елиза.

— Че са просто приятели?

— Не, че съм луда. Ето къде бях — в кошчето.

— Кошчето?

— Кошчето за побъркани. Лудницата — извика Елиза, макар че минаваха покрай хора, излезли в дворовете си. Също толкова безгрижно можеше да каже, че е била на училище, на лагер или във ваканция. Ани преглътна с мъка и погледна към приятелката си, за да види дали не се шегува. Беше облечена с дълга тясна черна рокля с изкуствено цвете, забодено на корсажа, и носеше широка жълта шапка.

— Шегуваш се — промълви Ани.

— Не. Бях в болницата „Банко“ в Делмонт, Масачузетс. Страдам от раздвоение на личността и посттравматичен стрес и съм била там… няколко пъти.

— Защо?

— Защото… понякога съм опасна за себе си.

Ани се намръщи. Това наистина звучеше налудничаво. Как можеше да й е трудно да се пази, как можеше да е „опасна“ за себе си?

— Какво имаш предвид? — попита, но погледът й се насочи към белезите по ръцете на Елиза.

— Ти не си ли го правила? — попита Елиза и очите й грейнаха. — Не си ли се наранявала?

— Нарочно? Че защо да го правя?

— За да изпуснеш истинската болка! Нали разбираш, имаш толкова много вътре в теб… като мен… понякога не ти ли се натрупва толкова напрежение, че да ти се иска да го изпуснеш?

— Като се нараня?

— Да се набодеш с карфици, да пишеш с бръснач по кожата си? — попита Елиза, сякаш това бе най-нормалното, най-разумното решение на света. — Да сложиш пръст в пламъка на свещта? — При това тя показа на Ани върха на десния си показалец: тъмен и с дебели мазоли, сякаш постоянно бе минавал през огъня.

— Елиза, ти си странна — заяви Ани.

— Всъщност всички са. — Тя сви рамене сърдито и тръгна напред. Беше толкова слаба, че някой можеше да я вземе за сянка от гол клон. Когато се обърна, тя се смееше, сякаш имаше да каже нещо страхотно и не можеше да чака и минута повече. Хвана в шепи цветето, забодено на роклята си.

— Обичам това. Беше на майка ми. А тя го е взела от нейната майка. Не е ли красиво и старомодно?

— Така е — съгласи се Ани.

— Никой вече не носи цвете, забодено на роклята, нали? Не е ли оригинално за някого на нашата възраст?

— Много.

— Не ми даваха да го нося в болницата. Заради карфицата — обясни Елиза. — Нищо остро.

— Остро?

— Карфици, игли и жици, дори сребърната спирала на тетрадките. Никакви бръсначи в банята — всички момичета там имат най-косматите крака, които си виждала.

— Гадно! — намръщи се Ани.

— Знам. Първото нещо, което направих, когато се прибрах у дома, бе да кажа: „Татко, или ще ми купиш електрическа самобръсначка, или изчезвам със следващия прилив.“

— И той купи ли ти? — попита Ани, наведе се леко и вдигна дългата пола на Елиза, за да види гладките й крака. — Изглежда, че го е направил.

— Да. Аз обичам баща си — призна тя. — Дори когато той ме мрази.

— Няма начин да те мрази.

— Още не си чула цялата история. Ние може да станем най-добрите приятелки, но все още си имаме някои тайни. Не бива да прибързваме с тези неща. Научих това в кошчето, където всички сме като давещи се, събрани заедно в спасителна лодка… докато не излезем през вратата, за да не се видим никога вече. „Пиши ми, обаждай се, никога няма да те забравя!“ Но ние забравяме… Хей, това ли е дъсчената пътека на баща ми?

— Да — потвърди Ани.

Тръгнаха нагоре по стълбите — мълчаливо, с благоговение — сякаш отиваха на поклонение. До Нотр Дам, Мека, Тадж Махал, катедралата „Сейнт Патрик“: свято, свещено място, дъсчената пътека в Хабърдс Пойнт.

— Само си представи — каза Елиза и се наведе да докосне дъските — колко време му е отнело на баща ми да построи това.

— И мама му е помагала — добави Ани.

Елиза тръгна по пътеката, като се стараеше да стъпи на всяка дъска. И както при всички дъсчени пътеки Ани знаеше, че тази не е много дълга. Само около четирийсет и пет метра от единия до другия край, с павилиона със син покрив по средата, за да пази хората от слънцето.

От едната страна пътеката слизаше до белия бряг, който се спускаше в морето. От другата страна пътеката бе осеяна с пейки, подкрепени с висока до гърдите бяла ограда, която пазеше хората да не се хвърлят в мястото за лодки, на около пет метра отдолу.

— Какво е имало тук, преди татко да построи пътеката? — попита Елиза.

— Ами, винаги си е било пътека — отговори Ани. — Мисля, че всъщност са сменили старата, която е била разбита от ураган.

— Имаш ли лодка тук вътре? — попита Елиза.

— Не — отвърна Ани. — Иска ми се да имах. Яхтата на татко е прекалено голяма, за да се събере тук; той я държи в пристанището в града. Но татко щеше да наеме баща ти да ми построи лодка.

— Знам. Той ми каза.

— Как ми се иска да беше станало — въздъхна Ани.

— Сега тук няма много гребни лодки — отбеляза Елиза.

— Няма — съгласи се Ани. — Всъщност е много забавно. Мама каза, че когато била млада, това място било свързано с прилива — пълнело се с вода при прилив и изсъхвало при отлив. Всички лодки били малки и дървени, имало само няколко моторници. В средата имало остров, където лебедите си свивали гнезда… — Ани погледна към грозната, набръчкана стомана, оформяща самия басейн, спомняйки си за описанията на майка си за елегантните каменни стени. — Много от новите хора тук сега наричат това „басейн за яхти“.

— Нови хора — учуди се Елиза. — Предполагам, че ти и твоето семейство сте „старите хора“.

— Да. Тук сме от цяла вечност. Ето защо ми се иска да имахме малка лодка в басейна — промълви тъжно тя. — Защото би било толкова справедливо…

— И щеше да можеш да ме возиш насам-натам.

— Да — усмихна се Ани. — Можех да те возя.

Двете момичета се втренчиха в спокойната повърхност, сякаш и двете си представяха гребната лодка, която вече се носеше по водата. Ани усещаше нежното движение, чуваше кротките вълни.

— Тук е прекрасно — каза Елиза, оглеждайки красивите бунгала и пътеката по белия плаж.

— Хората се влюбват тук — поясни Ани. — Всички твърдят така. Въздухът е изпълнен с магия или нещо такова.

— Аз не искам да се влюбвам — заяви другото момиче. — Никога. Това носи болка.

— Е, има много различни видове любов — поясни приятелката й. — И всички те са тук, в Хабърдс Пойнт. Много от тези бунгала са собственост на различни членове на семейството. Сестри, братя, родители, дядовци и баби, деца… и те се връщат всяка година, за да бъдат заедно.

— Наистина ли? — попита Елиза, изпълнена с копнеж.

— Да. Хората в Пойнт ги наричат своите „възлюбени“. Няма значение дали си женен, или дори да си свързан — можеш да обичаш всекиго. Най-добрата приятелка на майка ми, Тара — ти я видя — живее точно срещу нас. Те са били най-добрите приятелки още като са били малки.

— На нашата възраст?

— Дори по-малки. И бабите им били най-добрите приятелки — запознали се на кораба от Ирландия. Майка ми каза, че си сграбчили ръцете и никога не се пуснали.

Като каза това, тя усети как Елиза сграбчи ръката й и я погледна в очите.

— Така? — попита.

— Да — отвърна Ани и кимна. — Така мисля.

— Мислиш ли, че такова приятелство може да продължи завинаги? Да премине през всичко?

Ани се замисли за кашата, която Тара забърка с майка й и госпожа Ренуик, една от жените, от които баща й беше откраднал пари. Цялата работа се провали.

А майка й била толкова унизена, че си ударила главата и си порязала ръката, докато се опитвала да се измъкне, без да разстрои още повече госпожа Ренуик. Макар че майка й наистина можеше да се вбеси на Тара за това, тя просто се разсмя и каза, че ще намери начин да й го върне, след като я удуши.

— Да — заяви Ани. — Така мисля.

— Тогава, ако никога не пусна ръката ти — продължи Елиза, — мислиш ли, че можем да бъдем като възлюбените баби? И да си имаме малки бели къщички тук, в Хабърдс Пойнт?

— Възлюбените бабички — усмихна се Ани. — Мисля, че можем!

— И след сто години нашите внучки ще стоят точно тук, на същото място, ще си говорят за лодки и ще си представят как техните семейства са дошли тук. И това ще започне точно от тази секунда — когато решихме да сме най-добрите приятелки.

— Завинаги — каза Ани.

— Завинаги — потвърди другата. И с това се роди още едно поколение на възлюбените в Хабърдс Пойнт.

17.

Мамо, какво е раздвоение на личността? — попита Ани точно преди да тръгне на училище следващия понеделник. — Сериозно, мамо. Какво означава?

— Не съм сигурна скъпа.

— А какво е ПТС?

— Мисля, че е посттравматичен стрес — отговори Бей. — Хората, преживели някаква травма, понякога страдат от това.

— Като ветераните от Виетнам — поясни Били. — Виждал съм по филмите. Защо’? Познаваш ли някого, който е бил на война?

— Не такава война — обясни деликатно Ани. — Обаче се чудя какво е РЛ. Ще проверя в училищната библиотека.

— Страхотно е да чуя, че искаш да научиш нещо ново — отбеляза Бей, знаейки, че въпросите имат нещо общо с Елиза.

Ани срещна погледа на майка си.

— Тя ми е най-добрата приятелка — заяви. — Искам да знам всичко за нея.

Бей я прегърна точно когато автобусът спря отпред и телефонът звънна. Целувайки трите си деца за довиждане, тя вдигна телефона и го повлече със себе си, докато им махаше от вратата.

— Ало?

— Хей, Бей.

— Дан! Здрасти — изрече тя.

— Последния път, когато проверих, ръката ти заздравяваше чудесно. Почти си готова да грабнеш отново чука.

Бей се усмихна.

— Почти — отвърна тя, присви длан и я погледна.

— Как си?

— Страхотно. Слушай, почти приключвам с реставрирането на една стара платноходка и се чудех дали не искаш да излезеш на плаване.

— Плаване? — попита тя.

— Морско изпитание — разсмя се той. — За да се уверя, че е годна за плаване. Нали разбираш, сметнах, че ще ти напомни за първата ни разходка по дъсчената пътека, за да се уверим, че всички дъски са сигурни.

— Разбира се — отвърна Бей и погледна през кухненската врата към черната кола, която минаваше. Джо Холмс бе свалил наблюдението от семейството й, но тя бе сигурна, че той все още патрулира от време на време. Какво друго би правила в Хабърдс Пойнт частна черна кола с двама типове в костюми?

— Кога искаш да тръгнем? — попита Дан.

— Ами, днес трябва да позвъня на няколко места и да си потърся работа — обясни тя, — и ако намеря нещо, ще трябва да започна веднага…

— Като имам предвид това, какво ще кажеш да опитаме в събота? — попита Дан. — Очаква се времето да е меко, а вятърът може би ще е по-добър от днес. Късно следобед? Към пет?

— Добре — съгласи се Бей. — Ще се видим тогава.

Тя задържа телефона, поглеждайки към малките обяви, покрили кухненската маса. Отвъд блатото къщата на Тара блестеше на слънцето, а ружите и ипомеите й се поклащаха от вятъра. Бей набра номера.

— Здрасти — поздрави.

— Здрасти. Видях автобуса. Заминаха ли?

— Да — останахме само аз и обявите. Обаче Дани току-що се обади и ме покани на плаване.

— Наистина ли? Това е страхотно, Бей. Обявите обаче… съжалявам.

— Вината не е твоя.

— Но се чувствам виновна — въздъхна приятелката й. — Трябваше да размисля. Само че ви познавам поотделно, теб и Огъста; теб те обичам и те обожавам, а нея я уважавам, градината й се нуждаеше от помощ, а пък знаех, че Шон ви нарани и двете, и просто си помислих…

— Знам. Моля те, Тара — недей — изрече бързо Бей, за да спре извиненията и защото все още не можеше да понесе мисълта за това колко объркана беше госпожа Ренуик.

— Видя ли? Още си разстроена. Знаех си.

— Да, малко — отвърна Бей. — Но не съм ти ядосана. Ти се опитваше да помогнеш. Както и да е, ще се захвана с нещо. Ще опитам в някои градински центрове и ще видя дали търсят помощ. Идеята да стана градинар беше твоя — трябва да ти благодаря за това.

— Няма за какво да ми благодариш след всичко, което се случи — въздъхна Тара. — Ще ти се реванширам. Кълна се. Бог ми е свидетел…

— Тара, всичко е наред. Престани. Ще се видим по-късно.

Тя затвори и погледна през прозореца. Ето я приятелката й — стоеше до нейния кухненски прозорец. Те си вдигнаха ръцете и си махнаха. Колко пъти си бяха махали така през годините…

Бей се замисли за времето, когато двете им баби, и двете към осемдесетте, решиха да предприемат пътуване обратно до Ирландия. Те вече бяха вдовици и не бяха стъпвали на ирландска земя откакто бяха дошли в Америка. Бей и Тара бяха на шестнайсет; току-що бяха взели шофьорски книжки. Майката на Тара й каза, че може да закара стариците с лимузината до летището в Ню Хейвън — но когато стигнаха там, момичетата само се спогледаха и решиха да ги закарат чак до Ню Йорк.

Бей си спомни как Тара караше до Бриджпорт, как после се смениха. Спомни си за вълнението и напрежението от шофирането в лудницата на нюйоркското движение.

Разчитайки единствено на Тара, на навигацията и ориентацията й по картата — през Бронкс, над моста Уайтстоун, по осеяната с камиони и жълти таксита магистрала „Ван Уайк“ — Бей успя да ги закара до летище „Кенеди“. Момичетата стояха в тълпата при терминала за международни полети и махаха на двете си баби.

Тя бе наказана заради това, че се прибра у дома четири часа по-късно от планираното и през следващата седмица махаше през прозореца, докато Тара — чиято майка не бе толкова строга колкото нейната — вървеше или караше колелото си покрай бунгалото при всяка възможност.

Бей си спомни как махаше на Тара от подиума, когато завършваше колежа, от задната седалка на мотоциклета на Шон през лятото, от олтара кри кръщенето на всяко от децата си и от палубата на „Алдебаран“, когато той докара яхтата в Хабърдс Пойнт.

Животът имаше смисъл, когато можеше да го сподели с Тара. Размислите за подробностите от дните им заедно, за наблюденията и дочутите разговори трогваха сърцата им.

Приятелството им бе старо и изпитано; Бей не можеше да се сети за нищо, което би го застрашило. Двете с Тара бяха ирландското сестринство, наследнички на своите баби.

А какво беше едно сестринство без сестри?

Тара затвори телефона.

Независимо от това какво казваше Бей, тя бе решила да й се реваншира.

Качи се на колелото си и потегли. Спря по пътя, набра букет богородички, златник и диви моркови — горски цветя, които да подари на Бей заедно със стихотворението, което съчини за няколко безсънни нощи.

Стихотворението беше кратко, многозначително, въздействащо, но лирично, много сърдечно.

Вчера рови из плочите втора употреба на Анди, търсейки начин да изрази с музика чувствата си, тъй като бе твърде разстроена да ги изрече пред Бей. Но се натъкна на Джо Холмс край щанда за „Британската инвазия“[1] и се опита да се измъкне от пътечката като престъпник от списъка на ФБР за десетте най-издирвани в Америка.

— Госпожице О’Тул? — извика той след нея.

Тара се опита да не му обръща внимание, но той я последва до паркинга. Да избягваш ФБР в малко градче като Блек Хол със сигурност бе изгубена кауза, така че тя се обърна към него.

— Защо сте още тук? — попита.

— О, завързвам последните брънки.

— Добре. Определено желая да ги завържете и да разрешите този случай.

Той я погледна изненадано, а Тара не можеше да повярва, че е казала това. Той беше много готин, по някакъв глупав начин, като федерален агент — с къса кестенява коса, бръчки на тревога около очите, издутина под сакото, която трябваше да е 9-милиметров Глок.

— Съжалявам, че бях груба — извини се тя. — Но на моята приятелка вече й дойде до гуша.

— Знам. И много съжалявам за това. Но съм сигурен в едно — вие можете да оцените факта, че имам да разследвам случай и все още се сблъсквам с много въпроси без отговор.

— Е, разговаряхте ли с жените, с които Шон се е срещал? Смятам, че най-последната е Линдзи Бийл, банкерка, която живее в Уестърли, така мисля — обясни Тара — искаше да помогне, но също така се надяваше да му напомни, че поведението на Шон го е завело на изток от Блек Хол. Може би той трябваше да концентрира усилията си върху Роуд Айлънд…

— Обикновено аз задавам въпросите — напомни й агент Холмс и се усмихна едва-едва. — Но да. Разговарях.

— Хм. Добре — отвърна Тара и се почувства неудобно, защото закачливата усмивка на агента я забавляваше. Тара умееше да флиртува добре, но когато наистина харесваше някого, не намираше точните думи.

— Госпожице О’Тул — започна той. — Знам, че ви отнехме много време в началото на това разследване, но няколко неща излязоха на бял свят и аз се чудех…

— Дали можете да ме разпитате отново? Давайте. Питайте.

Агент Холмс се изчерви леко. Тя още веднъж го извади от равновесие. Дали смяташе да я води в офиса на ФБР? Погледна си часовника. Макар че не бързаше за никъде, не искаше той да си помисли, че е жена без ангажименти.

— Добре — съгласи се той. А после й зададе въпроси за офшорните банкови сметки, за сейфа и за сребърната чаша. Тара слушаше, но не можеше да му помогне.

— Съжалявам — извини се тя. — Децата имаха сребърни чашки… пиеха си сока от тях понякога. Майката на Бей даде на всяко по една, когато се родиха. А Шон имаше много трофейни купи от баскетбола…

— Тази чаша е много стара — поясни той. — По-скоро е бокал, без дръжки… искате ли да я видите? Тя е в офиса.

— Разбира се — съгласи се Тара.

Агент Холмс я поведе през паркинга към закритата витрина между магазина за плочи и магазина за кафе. Пулсът й се ускори — не само защото щеше да влезе в офис на ФБР, а защото агент Холмс имаше наистина страхотна, игрива и заговорническа усмивка. Почти я накара да си помисли, че се нуждае от нея, за да разреши този случай.

— Бих искал да ми кажете защо го е направил — въздъхна агент Холмс и бръкна в джоба си за ключовете.

— Защо Шон го е направил? — попита Тара. — Аз бих искала да ми кажете същото.

— Имаше ли някакви признаци?

— И ние се питаме за това — обясни Тара, загледана на изток към брега. Дори тук, в града, въздухът миришеше на сол. — Дали изобщо го познавахме?

— Познавали сте го от много време. Трудно е за един мошеник да мами всички през целия си живот.

— Е, може би не е било през целия му живот. Но дали хората наистина… стават лоши? — изрече Тара. — Ей така изведнъж?

— Зависи кой според вас е лош — отговори агентът и отключи вратата.

Тара го последва вътре и се изненада, като видя, че помещението прилича на малка застрахователна агенция само с един служител: факс, копирна машина, компютър, телефон, купища листове и обвивки от „Макдоналдс“ в кошчето.

— Какво имате предвид? — попита Тара, вдишвайки одеколона му — остър, с аромат на лимон и канела — когато той се наведе до нея да включи осветлението.

— Е, ФБР има доста широко определение за „лош“. Но определението на средностатистическия човек е дори още по-широко. Когато един мъж започне да мами жена си например; това може да е неправилно от морална гледна точка и поради това „лошо“, но не и непременно престъпно.

— Значи ме питате кога Шон е започнал да се държи зле? — попита Тара. — Или кога е станал престъпник? А дали едното води до другото?

— Трудно е да се каже — отговори агентът. — Понякога, но невинаги.

— Е, Шон винаги си е бил див. Баскетболна звезда и любител на яхтите, който обичаше да пие бира и да купонясва. А тя беше такова добро момиче, в класическия смисъл на думата, а противоположностите се привличат. Нали?

— Така изглежда — съгласи се Джо и това я накара да се изчерви.

— Е, както и да е, беше едно, когато бяхме деца. Но стана съвсем друго, когато той започна да сваля разни мадами, да ходи в казиното.

— Това беше ли промяна в поведението — имам предвид ходенето в казиното?

— Казината не са били винаги тук. Когато растяхме, Източен Кънектикът бе идиличен малък рай. Пристанища на брега, ферми и крави във вътрешността. Много каменни стени. Но изведнъж се превърна във Вегас в Щата на индийското орехче. Не мисля, че някой от израсналите тук го е предвиждал.

— А Шон включи ли се веднага в играта?

— Не — всъщност мърмореше, че с тези казина ще му е по-трудно да се придвижва до яхтата си. Трафикът щял да бъде по-натоварен и той щял да пълзи едва-едва по шосе №95. Казваше, че тази част от щата била в депресия, че банката му обявявала за просрочени ипотеките на много къщи и ферми. И че било неморално дори самото съществуване на казината — да вземат пари от безработните, които не можели да нахранят семействата си.

— Но по-късно е започнал…

— Да. Много хора, които в началото стояха настрани — фактически ги бойкотираха — бяха любопитни. Веднъж Шон заведе Бей да гледа едно шоу, това бе първият му път. Беше в Карли Саймън преди няколко години. Аз отидох с тях, с едно гадже и всички останахме, за да играем. Беше нещо ново, но аз никога не поисках да повторя.

— А Бей?

— Тя го хареса по-малко дори и от мен. Потискаше я да гледа как толкова възрастни хора пускат по двайсет и пет цента в игралните автомати. Мислеше си, че си пропиляват пенсиите. — Тара се усмихна на думите на Бей. — Спомням си как посочи дребничка стара дама, кацнала на една табуретка. Държеше кошница с монети и постоянно дърпаше ръчката. Имаше цяла редица с такива дами — изглеждаха така, сякаш живееха там: лични кошнички за монети, козирки да ги пазят от ярката светлина… „Можеш ли да си представиш бабите ни тук — попита ме Бей, — вместо да правят каквото си правеха обичайно? Вместо да разказват истории и да ни учат как да поддържаме градините си, те можеха да ни учат как да играем комар.“

— Тя не одобряваше ли посещенията на Шон там?

— Когато започна да ходи често… и да я лъже при това.

— Е, това е допринесло за влошаването на отношенията им.

— Нямаше ли да допринесе за влошаването на отношенията ви с вашата съпруга — попита Тара, — ако всеки път, когато излизаше от къщи, тя тичаше при друг?

Агентът се изчерви. Наистина — Тара видя руменината по шията и по бузите му. Той не носеше венчална халка. Разбира се, тя също не носеше. Усети как по гърба й преминаха тръпки, наведе глава и отново пусна в ход усмивката си.

— Можете ли да ми кажете кога започна това? — попита той. — Можете ли да го свържете по някакъв начин с времето, когато не са му дали поста президент на банката?

Тара се замисли:

— Странно е, че споменавате това, но беше наскоро, след като назначиха друг. Спомням си, че си купи нова яхта и започна да играе, а Бей все повече се разстройваше и тревожеше. Мислеше си, че той преживява една наистина скъпа криза на средната възраст. Но аз смятам, че той просто се е оставил да бъде покварен.

— Покварен — повтори агент Холмс. — Много типична дума за Нова Англия.

— Не забравяйте — напомни му тя. — Ние сме в щат, основан от пуритани — от Томас Хукър.

— Шон беше ли пуритан?

— Не — разсмя се Тара. — Той винаги бе забавен, готов да се весели.

— Вие сте много близка с жена му, нали?

— Много — отговори тя, отново изпитвайки угризения за Бей. Реши да смени темата: — Е, ще ми покажете ли пистолета си?

— Пистолетът?

— Да. Какъв е?

— Десетмилиметров — отговори той и се усмихна. — Вие самата задавате интересни въпроси, госпожице О’Тул. Мислите като ченге.

— В рода ми има много ченгета. Дядо ми беше капитан на детективите в Ийстпорт. През четирийсетте беше най-добрият стрелец с пистолет в Америка.

— Знам — отговори той.

— Така ли?

— Хм, да. Сиймъс О’Тул. Вие споменахте, че дядо ви е бил полицай и по време на разследването си аз случайно го проверих.

— Агент Холмс! — Тара се усмихна и повдигна вежди.

— Така. Дядо ви е бил най-добрият стрелец…

— Да. Наследих оръжията му. Но не ги исках в къщата, тъй като децата на Бей идват там, и ги дарих на Щатската библиотека. Те имат голяма колекция от фирмата „Колт“.

— Това ме впечатлява. И така, госпожице О’Тул…

— Наричай ме Тара — предложи тя.

— Добре — съгласи се той. — Наричай ме Джо.

— Уха. Говоря си на „ти“ с голямата клечка.

— Да — отвърна той. — А аз — с внучката на капитан Сиймъс О’Тул. Чакай да взема чашата. Може би ще ми помогнеш да разбера откъде я е взел Макбий. Държеше я в сейфа си в „Анкор Тръст“…

Но точно тогава мобилният му телефон иззвъня. Беше важно и Тара трябваше да си върви.

Той обеща, че ще й се обади, но досега не беше го направил. „Много добре“ — помисли си тя, докато караше по пътя. Само това й трябваше — да се влюби в агент от ФБР, който изравяше мръсотия за Шон.

А агент Холмс определено бе привлекателен. Изглеждаше силен, сякаш наистина знаеше кой е, помисли си Тара, въртейки педалите на колелото си по алеята към къщата на Бей. Сърцето й заби лудо, когато почука на задната врата. Обикновено просто влизаше и извикваше: „Прибрах се!“

Бей дойде до вратата. Беше със стара бяла плажна риза, изрязани дънки и с очила. Цицината на челото й беше спаднала и беше останало само жълтеникаво петно.

— Току-що затворихме! — усмихна се тя.

— С този кратък телефонен разговор не можем да си кажем всичко.

— Тара, престани. Вече се извини твърде много. Говоря сериозно.

Тара погледна към кухнята и видя снимките на децата, кошниците с черупки, които двете с Бей събираха по време на разходките им по брега, плаващото дърво, което бяха намерили и което приличаше на маймуна. Помисли си, че буцата в гърлото й ще я задуши, поклати глава и каза:

— Не. Не е така. Това е за теб, заедно с едно стихотворение. — Подаде цветята на Бей.

— Красиви са.

А после, сключвайки ръце, както ги бяха научили монахините, докато рецитираха, Тара започна:

„Диви цветя —

толкова редки,

за да ти покажа,

че те обичам.

Ти си злато,

аз съм пиринч,

ти трябва да ме сриташ

в задника.

Но ти знаеш,

че съм ти приятелка.

Ще те обичам

докрай.“

Бей стоеше с цветята, брадичката й трепереше, а очите й се просълзиха, но на устните й се появи усмивка. Тя разтвори ръце, за да грабне Тара в прегръдка.

Облекчението заля Тара като дива вълна — бурният пристъп, който идва по-късно, след като слънцето залезе и морето изглежда спокойно. Тя стисна Бей с всички сили.

— О, Бей — въздъхна. — Толкова съжалявам, че бях такава идиотка, една наистина глупава идиотка.

— Тара! — укори я тя, отблъсна я леко и я погледна много строго.

— Какво?

— Любовта означава никога да не казваш, че си една голяма глупава идиотка.

Тара се усмихна.

— Така ли?

— Така. Хайде, ела да си пийнеш кафе с мен.

— Докато се разтреперим от кофеина?

— Да, точно така. Пържени филийки.

Телефонът звънна, преди да си налеят кафето. Тара събираше чашите и сребърните лъжички и разглеждаше обявите, пръснати по масата, докато Бей вдигна телефона.

— Да… — изрече. — Съжалявам… Не мислех, че… Моля ви, не, не се извинявайте… разбирам… не, но… сигурна ли сте… добре, всъщност тя е с мен сега… можем да дойдем дотам за петнайсет минути.

Затвори и се обърна към приятелката си.

— Заповед за изпълнение — обясни.

— Какво? — попита Тара. — Някой вече е чул за стихотворението ми и иска да се появя в „Търсене на звезди“?

— Нещо такова. Огъста Ренуик иска да ни види. Заедно. В нейната къща, след петнайсет минути.

— Гълтай — нареди Тара.

[1] Британската инвазия — през шейсетте години много британски рокгрупи стават изключително популярни и завладяват световните, включително и американските класации. — Б.пр. ↑

18.

Огъста Ренуик крачеше из къщата си. Обиколи всяка стая и побеседва със съпруга си чрез някои от картините му. Не всички й „говореха“, но някои го направиха. Портретите на дъщерите им например. Когато погледна картините на Хю, където бяха нарисувани Карълайн, Клея и Скай, усети как любовта му към децата им извира от тях.

— Не е достатъчно, Хю — изрече, застанала пред голямата картина с трите момичета край пианото, — че оплесках всичко с моите — с нашите — собствени деца. Сега се държа като тъпанарка и с чуждите.

Чакълът в алеята изхрущя под гумите.

— Ето ви, скъпи мой — извика Огъста и се огледа в огледалото: беше с бежов кашмирен шал върху черен кашмирен костюм, черни перли, смарагди на ушите. Носеше ги толкова рядко, но днес се нуждаеше от цялата магия, която можеше да призове.

На вратата се почука — този, който чукаше, беше доста смел. Огъста винаги съдеше за идващите по силата или плахостта на почукването, а този човек имаше истински месинг в кокалчетата си. Изумително безстрашен.

— Entree — извика Огъста, като видя, че Бей и Тара стоят на широката веранда.

Двете жени влязоха. Бяха облечени като селянки — с изрязани дънки и свободни стари ризи, Тара бе завързала своята на кръста.

— Здравей, Тара, здравей, Бей — поздрави ги Огъста.

— Здрасти, госпожо Ренуик — отговориха и двете.

— Наричайте ме Огъста. Хайде да влезем тук, а? — Тя ги поведе през дневната, покрай голямата картина на Хю с хамбара на Ренуик, покрай лавиците със среброто на Ренуик, включително и едно празно място… Какво беше направила с тази чаша? Обожаваше да пие коктейлите си от нея…

След като влязоха в кабинета, Огъста покани с жест гостенките си да седнат. Те решиха — както биха направили собствените дъщери на Огъста — да седнат една до друга на дивана. Тара изглеждаше малко неспокойна, сякаш се боеше от реакцията за нейното участие в драмата.

— Отпусни се, Тара — изрече Огъста. — Примирих се със ситуацията и с твоето участие в нея. Което беше много мило и добронамерено.

— Госпожо Ренуик…

— Огъста — напомни й тя. — След всичките тези години, през които работиш за мен, молбата ми да ми говориш на „ти“ трябва да ти подсказва нещо. Не го правя често… но го направих със съпруга ти, Бей.

— С Шон?

— Да. — Като видя, че Бей пребледня при споменаването на съпруга й, Огъста я разбра напълно и се изпълни със състрадание. — Моля те, не мисли, че съм те довела тук, за да ти се карам заради греховете на съпруга ти. Целта ми е друга.

Двете жени я погледнаха.

— Първо, искам отново да работиш като моя градинарка. Обиколих имота, след като ти си свърши работата — и между другото, ти благодаря, че се върна да събереш онези купчини с клони. Сигурно не е било лесно с наранената ти ръка. — Бей я погледна с изненада, но тя заяви: — Поради това искам и двете да продължите да работите при мен. Ясно ли е? Съгласни ли сте?

— Да — отговори Бей. — Благодаря ви.

— Благодаря ти, Огъста — кимна Тара. — Много съжалявам…

Възрастната жена вдигна ръка и я спря.

— Достатъчно! Не желая да се извинявате непрекъснато. Въпросът е приключен. Имам дъщери на вашата възраст. Въпреки че наближавате средната възраст, за мен вие винаги ще си останете момичета. Знам докъде биха стигнали моите момичета, за да помогнат на сестрите си. Вие направихте същото.

— Ние сме сестри — обясни Тара. — По дух.

— Как копнеех за сестри, когато бях дете — въздъхна Огъста. — Но нямах… само обречени домашни любимци… но това е друга история. Както и да е, да се върнем към причината, поради която ви повиках тук днес.

— Да говорим за градината? — попита Бей.

— Не, скъпа. — Възрастната жена се приведе напред. — Да поговорим за теб.

— За мен?

— Да. И за това какво преживяваме.

— Имаш предвид какво е направил Шон?

— Да. Бих искала да споделя с теб някои от впечатленията си. Може би ще ти помогнат.

— Съгласна съм — изрече Бей, но Огъста забеляза как се затваря в себе си. Хората се бетонират за своя собствена защита. Носят невидими черупки, като охлюви, които стават все по-твърди с всяко следващо разочарование.

— Съпругът ти беше чаровник. Беше красив, весел и остроумен и се справяше много добре с парите ми; притежаваше дарбата да ме накара да се почувствам красива и млада. Е, може би не млада. Но не толкова стара.

— Типично за Шон — отбеляза съпругата му.

— Повярвай ми, познавах добре Шон — защото беше същият като съпруга ми, Хю Ренуик.

Това ги изненада — Огъста видя, че е привлякла вниманието на Бей. Какво общо можеше да има един банкер от малко градче с известен художник?

— Всички обожаваха Хю. Мъжете се стремяха да бъдат като него, а жените искаха да спят с него. Тъжно. Той не можеше да устои на чара им толкова колкото ни се искаше — на мен и на момичетата.

— Съжалявам — обади се Бей.

— Благодаря ти. И аз съжалявам за теб. Но главната им обща черта бе състезателният дух. Разбирам какво е станало, когато са пренебрегнали Шон заради Марк Боланд. Това би влудило Хю.

— Да, Шон беше бесен.

— Кой може да го вини? Той бе ценен администратор, а после съвсем неочаквано бордът води Марк Боланд от „Анкор Тръст“. Колко съсипващо за мъжкото его.

— Знаех, че е разстроен от това — изрече с мъка Бей; Огъста усети, че защитните стени се издигат отново.

— Но все пак не мога да си го представя как започва да краде, само за да си го върне на банката…

— Някога познавах един крадец на бижута — продължи старицата. — Във Вилефранш-сюр-Мер. Понякога наминаваше с другите художници и аз го попитах защо го прави. Защо краде.

— И защо го правеше? — попита Бей с тъжни и празни очи.

— Каза ми, че обичал играта — обясни Огъста. — Имаше жени и скъпи прищевки и трябваше да финансира разточителния си живот. Постоянно увеличаваше рисковете и с това нарастваше и вълнението му.

— Шон обичаше вълнението — съгласи се Тара и погледна към приятелката си.

— Може би никога няма да разберем какво точно го е насочило към кражбите; може би е искал да изложи Марк Боланд. Което не е толкова трудно. Боланд е студен, но сервилен. Виждам точно какво прави, когато ме ласкае.

— Сигурна ли си, че искаш да работя за теб? — попита Бей с изключително достойнство. — Бих те разбрала, ако не желаеш. Разследването все още не е приключило. ФБР все още е в града.

— Разбира се, че са тук, скъпа — съгласи се Огъста. — Това е банкова работа. Ако Шон просто беше влязъл в къщата ми и беше откраднал пари и картини, случаят вече щеше да е приключен. Но Шон беше банкер — и аз вярвам, че не е действал сам. Имам инстинкт за тези неща.

— Казаха ли нещо? Подозират ли още някого?

— Те никога не казват нищо. Но дълги години съм, членувала в борда на банката, така че си имам своите източници.

— Онзи агент от ФБР, Джо Холмс — обади се Тара, като леко се изчерви, — ме разпитва онзи ден.

— Той е готино гадже — отбеляза Огъста. — С много висок коефициент на интелигентност.

— Харесваш ли го? — попита Бей. — Много ми е трудно да го приема.

Тара сви рамене и се изчерви още по-силно.

— Животът е удивителен — заключи Огъста, отправяйки към двете по-млади жени пронизващ поглед. Дали знаеха колко са прекрасни, колко кратък е животът, как ще свърши само за миг? — Страст — промълви скръбно тя.

Бей отвори очи, необикновено сини, пълни с такава любов и скръб, че Огъста копнееше да я прегърне като собствените си дъщери.

Възрастната жена се втренчи в нея.

— Мисля, че може би заради това реагирах така срещу теб онзи ден. Знам какво преживяваш. Знам какво си изстрадала. Когато погледна към портретите си, които съпругът ми е нарисувал, аз съм принудена да видя, че в тях липсва страст.

— Страст?

Огъста кимна.

— Неговата любов към децата бе такава огромна сила, тя още е тук и всички могат да я видят в картините му. Дива, необуздана любов! Но в моите портрети има благородство, елегантност, грация, приличие… но не и страст.

— Толкова съжалявам…

— А аз не — прекъсна я Огъста. — Вече не. Това ме измъчваше… — замълча, защото думата бе толкова недостатъчна… — преди години. Но вече съм го преодоляла.

— Вие сте останали заедно — отбеляза Бей, очевидно мислейки за себе си и Шон.

— Да. Бракът ни беше без страст. Бяхме се отчуждили един от друг. Можех, а може би трябваше, да се разведа с него. Но не го направих.

— Аз също трябваше — въздъхна Бей.

— Свързани сте чрез децата — напомни й Огъста.

Нека това е достатъчно. Вземи цялата страст, която той е трябвало да изпитва към теб — която Хю трябваше да изпитва към мен — и я излей в живота си. Ако се влюбиш отново, гледай да е в мъж, който е лудо влюбен в теб. Разбираш ли ме? Не можеш да го понесеш, знаейки това, което знаеш сега, ако си с някого, който не изпитва луда страст към теб.

— Никога няма да се влюбя отново — заяви по-младата жена.

— Но ако се влюбиш.

— Няма.

— Но ми обещай, ако се влюбиш.

— Добре, Огъста. Ако го направя — съгласи се Бей, сякаш я успокояваше. Огъста беше доволна, тя извърши своето добро дело, изтръгна обещанието. Погледна към Бей Макбий и разбра, че я чака нещо чудесно.

— Ще се върнеш и ще направиш градината ми красива като Живерни[1], нали?

— Да. Благодаря ти. — Тя се усмихна.

— А ти ще се върнеш и ще накараш къщата ми да блести и да танцува, нали? — обърна се Огъста към Тара.

— Да.

— И ще ми помогнеш да открия изчезналата чаша? Нямам представа къде съм я сложила. Коктейлите ми нямат същия вкус в друга чаша.

— Ще я намеря — обеща Тара. — Спомняш ли си, когато забута някъде една от смарагдовите си обици и аз я намерих в пръста на онова марабу?

— Скъпа, ти имаш божествена памет. Ето я — на ухото ми. Благодаря ти. Благодаря ви и на двете. Бей, като дойдеш отново, ще уточним досадните финансови подробности. Сега ме оставете, за да мога да подновя обсъждането на важните неща с бащата на моите деца!

— Благодаря ти, Огъста — извикаха двете приятелки.

— Няма защо, деца — отговори тя.

И после стана, разцелува ги, както се бе научила от времето, когато с Хю живееха в Париж, когато все още бяха млади, когато си пийваха с Пикасо, когато единият хранеше другия със захарни бучки, потопени в арманяк в кафенетата на Сен Жермен де Пре, когато правеха любов по кейовете на Сена.

Когато всичко по-малко от живот със страст би изглеждало трагедия.

В онази съботна вечер Бей отиде на плаване.

Дани се обади да й каже, че въздухът и водата все още са достатъчно топли, че вятърът е достатъчно силен, за да изкарат един прекрасен ден, изпробвайки новата платноходка. Тара заведе всички деца, включително и Елиза, на кино и после щеше да ги води в „Сладоледения рай“.

Бей беше с дънки и рибарски пуловер, ръката й бе бинтована. Не може да помогне с нищо, седнала на кърмата, докато той подготвяше всичко. После той вдигна платната, те уловиха вятъра и лодката заплава от дока на неговата корабостроителница право към пристанището на Ню Лондон.

Дани седна до нея, с ръка на румпела, докато красивата лодка продължи по река Темза към пролива. Гърбовете им бяха изправени, ръцете им почти не се докосваха, докато лодката заобикаляше Ледж Лайт, внушителния квадратен тухлен фар, който пазеше устието на реката.

Щом вятърът се усили, той насочи платната. Двамата се почувстваха щастливи от скоростта и свободата. Бей усети вятъра в косата си, солта напръска очите й. Тук тя можеше да диша свободно и за пръв път от месеци насам осъзна, че не се оглежда, за да види кой я наблюдава.

— Благодаря ти — усмихна се тя.

— За какво?

— За това, че ми помогна да се измъкна.

— Да се измъкнеш за малко от реалния живот — съгласи се той и тя знаеше, че я разбира.

Погледна го крадешком, не искаше да разбере, че го наблюдава. Той все още изглеждаше толкова чувствен, сякаш бе повече част от природата, морето и слънцето, отколкото от кариеризма на съвременния живот. Кожата му беше загоряла и загрубяла, с дълбоки бръчки около очите и устата — от присвиването на очи под слънцето, от работата на открито.

— Имаш ли много морски звезди на дока си в корабостроителницата? — попита тя.

— Доста. Защо?

Тя се усмихна, спомняйки си как той поправи сала и откри всички морски звезди, вкопчени в дървеното дъно; хвърли ги обратно във водата, за да ги спаси, преди да продължи работата си на сушата.

— Каза ми, че морските звезди падали от небето, за да си направят домове в морето — припомни му тя.

— Така ли?

— Да. И че нарвалите всъщност са еднорози.

— Явно много поетично съм бил настроен през онова лято.

— И това ми беше любимото — че причината, поради която китовете скачат, мятат телата си над океана с такава удивителна мощ, била, че били създадени да дърпат луната… като огромни, първобитни впрегатни коне, впрегнати в луната, дърпащи я от една фаза към следващата…

— Около земята — промълви Дан, а очите му станаха по-нежни, сякаш от лунния блясък.

— Спомняш ли си как ми разказваше тези неща?

— Да — отвърна той.

— Наистина ли вярваше в тях? Или просто ги измисляше заради мен?

— Мисля, че може би познанството ми с теб — каза Дан — ме накара да повярвам в тях.

— Как? — попита тя, придържайки наранената си ръка.

Той помълча известно време. Беше почти тъмно, а небето се срещаше с морето на широкия розов хоризонт. Бей огледа небето, търсейки луната, сякаш можеше да я види да преминава небето, теглена от стадо китове.

— Строенето на разни неща е много практично — обясни той. — Ти ме научи да търся магията.

— Наистина ли?

— Повече от всеки друг преди това или след това.

Тя наведе глава и се замисли за полицията, за агентите от ФБР, за слуховете и особено за Ани, Били и Пеги, наранени и разтревожени, които сега я очакваха у дома.

— Иска ми се да я бях търсила повече в моя живот — прошепна тя.

— Старата Бей би казала, че тя е там, независимо дали я търсиш или не — напомни й той.

Точно тогава лодката подскочи от една вълна и те се плъзнаха един към друг на седалката. Бей реши да остане там и да не помръдва.

— Коя е тази стара Бей? — прошепна отново тя.

— Тя е тук точно сега — отвърна шепнешком той и свали едната си ръка от румпела, за да я плъзне около раменете й.

Беше толкова хубаво. Яздеха вълните заедно. След като заобиколиха Ледж Лайт, Дани зави обратно към пристанището. Сега имаха попътен вятър, така че той отпусна платното, плавайки по посока на вятъра, а огромното платно хващаше всеки слънчев лъч.

Лъчите се отразяваха върху лицата им. Бей си помисли за луната, за леденото сребро, отразяващо слънчевата светлина, влачено от бледосиви китове.

Старата Бей… Тя с усилие преглътна. Лятото бе толкова болезнено и тя едва започваше да си позволява да усеща колко вредни са били тези години, прекарани в лъжа, годините, през които живя в ослепителния блясък на яркото слънце.

Когато погледна към Дани, за да му благодари отново за плаването, забеляза, че той се е втренчил в нея. Дъхът й секна.

В погледа му имаше толкова много неща: стара любов, нови тревоги, нещо загадъчно, което тя не можеше да изрече с думи. Все едно че гледаше в лицето на луната от милиони километри разстояние и това я накара да се сети за думите на Огъста: „Не можеш да го понесеш, знаейки това, което знаеш сега, ако си с някого, който не изпитва луда страст към теб.“

И когато стигнаха до дока, точно преди да стане време да смъкнат платното, той каза:

— Добре, Гелъуей. Чакал съм това с години. Тъй като вече веднъж ти дадох полумесеца, ще трябва да поработя извънредно за това.

Той посочи и тя погледна на североизток.

Издигнал се над Гротън, зад индустриалните сгради и подводниците, над моста „Голд Стар“, се показваше огромен, блестящ, нежен диск на септемврийската пълна луна, готов да освети нощта.

— Не е ли прекалено крещяща? — прошепна в ухото й Дан.

Бей въздъхна със сълзи в очите.

— Не ми казвай, че си го планирал.

— Само погледнах в алманаха. И се уверих, че ще излезем навреме от дока.

— Дан — понечи да каже тя, но се спря. Гласът й пресекна. Не можеше да говори, но онова, което щеше да каже на глас и което казваше на себе си, бе: „Шон никога не е правил това за мен.“

През всичките им години заедно той, изглежда, никога не разбра, че тя обича луната.

„Луда страст“ — каза Огъста и Бей си мислеше, че това е невъзможно душевно състояние. До този момент.

[1] Живерни — село във Франция, чиито градини са нарисувани от Клод Моне. — Б.пр. ↑

19.

Дан отряза две парчета ленти от по сантиметър и половина, а шарките на всяко едно бяха ориентирани паралелно на отвесната линия за красота и сила. Внимателно намаза епоксидна смола по повърхностите за по-сигурно захващане. Изравни ръбовете по централната линия, така че завършеното парче щеше да прилича на корона. Това щеше да бъде специална малка лодка; той искаше всеки детайл да бъде съвършен.

Имаше молив зад ухото си, който използваше, за да си води бележки на хартия или върху самото дърво. Бялата маска на лицето му се беше смъкнала и той я остави да виси на врата му. Беше с дънки и фланелена риза; септември дойде хладен и ясен.

Всяка минута му напомняше за плаването с Бей. Изпитваше противоречиви емоции и работата му помагаше да ги прогони. Чувствата му към Бей бяха толкова силни, но сега той идваше с много товар — как можеше да се впусне в нова връзка след всичко, което се случи с Чарли? И съобразявайки се с начина, по който бе замесен Шон — съпругът й? Докато денят минаваше, той се изпоти от усилната работа, подлудявайки от всичко това, и накрая се съблече само по старата си тениска.

— Конгресният център, Осбъри Парк с Големия мъж на гайдите — чу се глас откъм вратата.

— Моля?

— Репетиция за обиколката „Изгрев“ — обади се гласът. — Кларънс Клемънс свиреше на гайди във „В огъня“. Хванахте ли го?

— Не — отговори Дан. — Гледах шоуто в Гардън. Имаше слух, вероятно е долетял от брега на Джърси, за Кларънс и гайдите, но той не свири на тях в Ню Йорк.

— Много лошо. Беше невероятно — отбеляза посетителят.

— Представям си. Концертът, на който аз бях, беше удивителен.

— Трябва да е било страхотно да слушаш тази музика в Ню Йорк.

— Да, така беше — съгласи се Дан. — Мога ли да ви помогна?

— Аз съм Джо Холмс от ФБР. Обадиха ми се от местната полиция, казаха, че имате информация за случая на Шон Макбий.

— О, да. — Дан остави инструментите си и се изправи, избърсвайки ръце в дънките си. — Шон Макбий искаше да ми поръча лодка. Появи се тук няколко седмици преди да умре и поговорихме за конструкцията и материалите. Имаше модел, по който искаше да работя, направен от дъщеря му.

— Каква лодка?

— Дървена. Класическа.

— Не като предпочитаната от господин Макбий.

— Не, предполагам, че не е.

— Защо я искаше? — попита Холмс, а Дан почти успя да прочете мислите на агента от ФБР: „Каква полза има от една красива дървена лодка в модерния свят на скоростта и експедитивността?“

— Той я искаше за дъщеря си — обясни Дан.

Джо Холмс кимна. Дланите на Дан се потяха; започна да работи отново, за да се захване с нещо. Беше издълбал очертанията на лодката, така че когато изсъхна смолата на предната част, той започна да наглася за вътрешните стени.

— Заприлича ли ви на семеен човек? — попита агентът.

— Не го познавах добре. Така че не знам.

— Но поръчката на лодка за дъщеря му би трябвало да ви говори нещо, нали?

— Предполагам — отвърна Дан, концентрирайки се върху лодката. Миризмата на стърготини и епоксидна смола беше силна, а той чуваше как сърцето му бие чак в ушите.

— Госпожа Макбий ми каза, че е ваша стара приятелка.

В този момент Дан вдигна поглед и кимна. „Добре, добре — помисли си. — Бей вече е разговаряла с него.“

— Познавате се отдавна? — попита Холмс.

— Познавахме се отдавна — коригира го Дан. — Но после пътищата ни се разделиха и не сме разговаряли отново чак до това лято.

— Преди смъртта на съпруга й.

— Не. След това.

— А Шон Макбий знаеше ли за вашето приятелство? Или и той може би е стар приятел?

— Не познавах добре Шон. Той израсна на същия бряг като Бей и си спомням, че го виждах наоколо. Но това е всичко.

— Значи е съвпадение, че Шон Макбий е дошъл тук. Без да знае, че сте познавали жена му.

Дан пропусна това.

— Причината, поради която се обадих на местната полиция — поясни, — бе, че една жена се обади тук и пита за Шон Макбий.

Джо Холмс сбърчи вежди.

— Кога?

— Преди няколко седмици. В края на август.

— И какво точно каза?

— Попита ме дали Шон е бил тук; дали съм разговарял с него.

— Каза ли защо го търси?

— Не. Разговорът беше много кратък. Помислих си, че може да се обади пак, но досега не е звъняла. — Сърцето му биеше силно само заради това, че бе въвлечен в разследване. Добре, че не беше направил нищо лошо. — А вие какво си мислите, че е искала?

Агентът се взираше в Дан, сякаш искаше да прочете мислите му.

— Трудно е да се каже — отвърна. — Човекът е имал бурен живот.

— Макбий знаеше, че с жена му сме били приятели — призна Дан. — Бей ми каза, че е прочел някои от писмата, които си писахме.

— Знам — отвърна Холмс. — Те са у мен.

— Тя ви ги е дала?

— Това са копия и бяха у Шон.

Дан беше сигурен, че Бей не знае за това. Тя се тревожеше, че трябва да предаде на ФБР нещо толкова невинно като старите им писма, а Холмс е знаел за тях през цялото време.

— Знаете ли защо Шон Макбий е копирал вашите писма? — попита агентът.

— Не мога да си представя — отговори Дан с разтуптяно сърце.

Замисли се какво бе писал на Бей преди толкова време. Едва си спомняше, но знаеше, че трябва да има нещо общо със споделените им чувства за природата, за плажа, за простите неща, които и двамата обичаха. Толкова различни от нещата, които искаше Шон. Дан бе започнал да се чуди дали той не е изровил тези писма, търсейки начин да го държи с нещо. Но не бе готов да твърди това.

— Вие сте писали на бъдещата му съпруга и тя на вас — каза Холмс. — Може би е ревнувал.

— Не съм виждал писмата от двайсет и пет години, но си спомням това. Тя беше дете, а аз току-що бях завършил колежа и между нас нямаше нищо друго, освен приятелство. Спомнях си как пишех по дъсчената пътека, за люлката, която й направих… за луната. Някои неща за палеца й, който тя нарани, докато ми помагаше. Медузи, раци, чайки… такива неща.

— Е, ако не е ревнувал… — замисли се Холмс.

— Тогава не знам. Мина много време — заяви Дан, присвивайки очи от гняв и нетърпение, като си помисли за Шон Макбий, осъзнавайки, че е жертва на инсценировка. Шон Макбий е знаел точно какво прави.

— Вижте, имам си работа.

— Знам. Съжалявам. Само още няколко въпроса.

Дан се изпоти и се обърна към лодката, Беше издълбал късите вътрешни рамки над прикрепващата летва, заобли краищата им и сега започваше да ги набива вътре. Работеше на автопилот, доволен, че има какво да прави с ръцете си.

— Имахте ли някакви сметки в Шорлайн Банк?

— Дали съм имал? Не — отговори Дан и си помисли: „Ето, че се започва.“

— Значи Шон Макбий не се е занимавал с парите ви?

— Семейството на съпругата ми имаше сметки и попечителски фонд в „Шорлайн“.

— Фонд?

— За дъщеря ми, да.

— И вие ли сте попечител на този фонд?

— Сега съм аз. Наследи го от жена ми. Тя почина преди повече от година.

— Ах! — въздъхна Холмс. — Съжалявам. А кой е другият попечител?

— Марк Боланд — отговори Дан. — Цялата кореспонденция идва от неговия офис.

— Познавате ли Ралф или Червения Бенджамин?

— Той е юрисконсулт на Шорлайн Банк, нали?

— Да.

„Това е голяма, глупава игра на шах“ — помисли си Дан. Просто искаше да приключи, да се върне към работата си. Неща, които бяха съвсем невинни, можеха да изглеждат съмнителни; срещите му с Шон го научиха на това.

— Върви ли бизнесът? — попита Холмс.

— Върви. — Дан вдигна поглед.

— Наблюдава се спад в икономиката. Нима хората все още имат пари за красиви дървени лодки?

— Изглежда имат.

— Ами преди дванайсет месеца? Как бяха нещата тогава?

„Накъде бие с това?“ — учуди се Дан.

— Добре. Справях се. И както виждате, все още съм в бизнеса.

— Добре. Радвам се да го чуя. Е, благодаря, че ми отделихте от времето си. Ето визитката ми — обадете ми се, ако се сетите за нещо друго.

— Ще го направя — обеща Дан, поглеждайки към визитката на агента, подпряна върху носа на малката лодка. Протегна ръка, после я дръпна и сви рамене с извинение — пръстите му бяха изцапани с епоксидна смола и лак.

Той се върна към работата си, избягвайки да вдига глава и да гледа докато агентът си отиваше. Ръцете му трепереха. Имаше нещо нередно в това някакъв непознат да задава лични въпроси, заради което на Дан му се прииска да влезе в някоя от построените лодки и да излезе в морето. Той беше като Бей; обичаше животът му да е прост и личен.

Накрая чу как агентът запали двигателя на колата си, как мидените черупки изхрущяха под гумите, когато колата мина през паркинга. След няколко минути корабостроителницата утихна отново. Е, не беше тиха — никога не беше тиха. Чуваха се звуците от електрическите инструменти, от двигателите на лодките, от чайките, от влака, пристигащ от Ню Лондон, от камбаните на прелезите.

Кръвта пулсираше в ушите му. Неволно бе попаднал в центъра на една драма, в която не искаше да участва.

Джо Холмс излезе от корабостроителницата „Елиза Дей“ със странно усещане. То му подсказваше да спре и да погледне в огледалото. Той спря пред „Веселото пиле“ на Банк Стрийт. Ето такъв бе този квартал. Преди две нощи, обикаляйки корабостроителницата в търсене на вдъхновение, той бе запленен от дейността на Банк Стрийт.

Нямаше да е справедливо да нарече квартала западнал. Светлините на разврата къпеха сцената в топъл оранжев блясък. Две продажби на наркотици тук, две проститутки на ъгъла там, магазин с примамливо затъмнени витрини и табела „Книги и списания“ над вратата.

От друга страна, кварталът си имаше истинско, безспорно морско и литературно излъчване. Джо с лекота си представи как Юджийн О’Нийл е поглъщал абсента и морфина, човешките страдания и безграничните копнежи на човешкото сърце: материал за литература и за разследванията на ФБР.

Имаше величествена и солидна гранитна митница, най-старата в страната; редица от тухлени сгради и дървени къщи; уютни тухлени постройки, служещи едновременно за книжарници и кафенета; ресторантчета; кръчми — места, където Джо не би имал нищо против да обърне няколко питиета.

Соленият въздух навлизаше от Атлантика през Рейс — онази груба, дива водна маса, където Атлантическият океан се срещаше с пролива Лонг Айлънд нагоре по река Темза. Джо видя Ледж Лайт, квадратния тухлен фар, издигнат в устието на реката, видя и „Пфайзър“ с неговите комини, лаборатории и офиси отвъд реката.

Влакове се движеха по брега, пристигащи от и заминаващи за Бостън и Ню Йорк, а фериботите кръстосваха пролива, така че имаше една почти постоянна какофония от свирки, тракане на машини, клаксони и звънци, звуци от пътешествия, смесени послания за радост, належаща работа и тъгата на сбогуването.

През годините разследванията на Джо го бяха водили в много малки градчета, но никога не бе толкова запленяван от тях както сега от Ню Лондон. Тук имаше толкова копнеж. Тези улици бяха пропити с кръв, бира, китова мас и желание.

Старото гробище, Къщата на хугенотите; Стейт Стрийт, стигаща до гара „Юниън“, забележителната, прилична на пещера къща от червени тухли на Х. Х. Ричардсън и елегантната Съдебна палата от 1784 година на хълма, цялата от дърво, с бели дъски и черни кепенци, огромна и твърде грациозна, за да подслонява процеси за убийство.

Джо харесваше Ню Лондон. Изобщо харесваше бреговата линия. Всяко място, където живееше Тара О’Тул, му харесваше. Най-важното от това разследване бе срещата му с Тара в магазина за плочи на Анди.

Харесваше и Бей Макбий. Те бяха най-добрите приятелки, щастливи, че можеха да разчитат една на друга. Тара имаше характер: готина и властна мадама, но с нежно, вярно и уязвимо сърце. Джо познаваше такива хора. Познаваше ги твърде добре. Той живееше в Саудърли, когато не преследваше банкови измами в Блек Хил, но се улови, че завижда на Дан Конъли.

Човекът си имаше хубав живот — или поне така изглеждаше. От друга страна, същото се отнасяше и за Шон Макбий. И двамата по различно време се бяха радвали на любовта на Бей. Но дали Дан знаеше, че тя е била влюбена в него? Всеки, който прочетеше писмата, можеше да го разбере.

Разследването на Джо извади наяве грешки в попечителския отдел и кредитните операции. Беше посегнато на основния капитал в два фонда и това бе довело до общи загуби от над петстотин хиляди долара. Докато преравяше банковите документи, проследявайки кражбата обаче, той се натъкна и на друг фонд, фонда Елиза Дей.

Създаден преди осемдесет години от Объдая Дей, той бе наследен първо от жена му, Елиза, а после и от дъщеря му — съпругата на Дан Конъли, Шарлот — а сега и от внучката му, малката Елиза. Във фонда имаше девет милиона долара.

Лихвите се плащаха на тримесечие; до произшествието с нея Шарлот била един от двамата попечители. Другият бил Шон Макбий. Конъли беше прав; сега Марк Боланд беше попечител. Но той бе поел попечителството едва след смъртта на Макбий. Даниъл Конъли бе станал попечител след произшествието с Шарлот. Защо не спомена, че Шон е бил попечител до смъртта си през юни?

Какво общо би могъл да има той с жонглирането с фондовете, станало преди тринайсет месеца?

Точно по времето, когато жена му е починала.

Разследването на престъплението, извършено от Шон Макбий, разкри сериозни проблеми в Шорлайн Банк. Джо търсеше някакъв неидентифициран субект.

Не беше сигурен кой, защо или как този човек бе помогнал на Шон Макбий, нито дори дали такъв човек съществуваше.

Знаеше само, че имаше злоупотреба с фондове в два отдела: в кредитния и в отдела за попечителските фондове.

И макар парите да бяха върнати бързо, фондът на Елиза Дей бе обран и възстановен — документите го доказваха.

Джо продължи да чака.

Оказа се, че чакането му си е струвало: Дан Конъли се раздвижи.

Излезе от бараката с лодките, затвори тежките врати и ги заключи. Прекоси паркинга и се качи в камиона си. Дан излезе на улицата, мина точно покрай колата на Джо и се насочи на запад по Шор Роуд.

Той живееше на изток, отвъд моста „Голд Стар“, в Мистик, така че Джо доби някаква бегла представа за посоката на Дан. Всъщност нямаше никаква причина да си мисли, че Дан може да иска да отиде там; това бе по-скоро предчувствие, инстинкт. Може би защото ако беше на мястото на Дан, точно там би поискал да отиде самият Джо.

Шофирането им отне около двайсет минути.

Трафикът беше слаб. Летовниците си бяха заминали. Шосе №156 бе почти празно, с изключение на колите край магазините в Уотърфорд и Силвър Бей. После минаха покрай приюта за диви животни „Ловкрафт“ и държавния парк „Роки Нек“, покрай Уелсуийп и ресторанта „Файърсайд“. Конъли зави наляво под железопътната естакада — същите релси, които отиваха в Ню Лондон, минавайки покрай неговата корабостроителница — и влезе в Хабърдс Пойнт.

Мина покрай къщата на Бей, после покрай тази на Тара и влезе в паркинга на плажа. Сега, през септември, паркингът бе празен. Джо спря отстрани на пътя, зад ъгъла. Слезе от колата и мина през един празен двор, за да наблюдава.

Дан Конъли бе излязъл от камиона си и вървеше по мостчето, водещо към плажа. Крачеше по дъсчената пътека, както Джо знаеше, че ще направи.

Макар да имаше малък бинокъл в джоба на сакото си, Джо наблюдаваше Конъли, без да го използва. Видя го, че свежда поглед, сякаш за да си припомни, че самият той е построил тази пътека преди повече от две десетилетия.

Седна на бялата пейка, където толкова много хора си бяха почивали и бяха намирали утеха през годините главата му бе леко обърната, гледаше на запад, към къщата на Бей. Мислеше си за нея, Джо бе сигурен в това; и се вслушваше в шума на вълните и чайките.

Морето винаги напомняше за лятото и за младостта.

И за изчезналата невинност.

20.

Септември беше ясен и светъл, изпълнен със Златка светлина. Лятото се плъзгаше в есента, а после дойде октомври и въздухът захладя, но водата бе все още достатъчно топла за плуване и светлината стана кехлибарена. Като истинската материя на кехлибара, пленила за вечността древния живот, листата, пчелите и щурците, октомврийската светлина на Хабърдс Пойнт бе изпълнена със спомени от лятото.

Бей работеше упорито у Огъста, тореше, кастреше и садеше луковици на Хълма на светулките. И после, сякаш вдъхновена от обещанието за красота през идващата пролет, тя се втурваше у дома преди мръкване и правеше същото в собствения си двор.

Изпълваше се с надежда и спокойствие, знаейки, че тези твърди, сухи луковици, пъхнати надълбоко в скалистия хълм, ще родят през април и май кокичета, синчец, нарциси и лалета.

Вечер Бей и Тара често се срещаха на чай край огъня, винаги у Бей, където можеха да наглеждат децата, които си пишеха домашните. Бей беше напълно погълната от работата си. Освен това помагаше на децата да се справят с домашните.

— Октомври всъщност е любимото ми време за плаване — сподели Тара, запъната в шала си. Вечерта беше топла и двете приятелки седяха отвън. — Вятърът е по-силен, а водата е топла, така че ако се преобърнеш, би било прекрасно да доплуваш до дома.

— Би било прекрасно — съгласи се Бей и се усмихна, докато отпиваше от чая си. Искаше й се Дан да е тук и да гледа луната с нея. — Толкова прекрасно…

— Защо не се обадиш и не се самопоканиш отново?

— Не мога.

— Защото си мислиш, че не е прилично, нали? Как ще посмееш да излезеш отново на плаване с някого, който те харесва?

— Беше толкова хубаво само да излезем във водата с него — въздъхна Бей. — Бях забравила, че може да е така. Той е толкова нежен.

— Ти заслужаваш нежност, Бей.

— Шон винаги толкова бързаше и беше зает, все на висока скорост… беше чудесно просто да си плаваме в някоя стара лодка, без да бързаме за никъде.

— Той е добър приятел — припомни й Тара. — Спомням си колко време прекарваше с него — почти не те виждах онова лято. Толкова ви беше приятно да сте заедно, дори тогава, когато ти беше още дете.

— Знам — съгласи се Бей, щастлива от мисълта за онази луна. — Наистина беше едно удивително приятелство.

— Нима все още не е? Защо не го поканиш на вечеря някой ден?

Бей си мислеше за същото. Ани постоянно я преследваше и искаше да се види с Елиза, и тя й обеща, че това ще стане скоро.

Те се загледаха към скалистия хълм, покрит с дървета. Той беше тъмен и тайнствен, посребрен от лунната светлина. Едва се забелязваше пътеката, която водеше към гората и към Малкия плаж. Бей се замисли за приключението, за пътя на живота и се учуди къде ще ги отведе всичките по-късно.

— Искаш ли да вечеряме заедно в събота? — попита.

Тара се усмихна и поклати глава.

— Не, благодаря. Мисля, че при Анди ще има разпродажба. Може да се отбия там.

— Искаш да се видиш с Джо Холмс, нали? — досети се Бей.

— Чувствам се толкова нелоялна — въздъхна приятелката й. — Като имам предвид, че той разследва Шон.

— Наистина ти писна от художници, нали?

— Направо съм съсипана, скъпа. Нямаш представа.

Бей се разсмя и чу една кола да влиза в алеята.

Стана и видя как Алис Боланд завива покрай ъгъла на къщата, понесла огромна саксия с оранжеви хризантеми.

— Зная, че е късно — извини се тя и остави саксията на задните стълби. — Трябваше първо да се обадя, но тъкмо приключих с най-лудата работа, останаха ми няколко хризантеми и исках да ти ги дам!

— Благодаря ти — много мило от твоя страна — кимна Бей. — Искаш ли чай?

— Да, ела при нас — предложи Тара.

Алис поклати глава.

— Благодаря, с удоволствие, но друг път. Знаете как е — работих цял ден и само искам да се прибера и да си взема душ.

— О! — усмихна се Бей. — Тогава съм особено трогната от това, че се отби. Не знаех, че се занимаваш с цветя…

— Всъщност не се занимавам — обясни Алис. — Обикновено правя само интериори, но имам един клиент, който иска да наблюдавам и терасите му, и този път малко се престарах. Марк ми каза, че си се захванала с градинарство.

— Да — отвърна Бей. — При госпожа Ренуик.

— Не е ли голям чешит? — попита Алис и се разсмя.

— Марк направо е във възторг от това, че тя му е клиентка. Винаги се прибира у дома със страхотни истории за Огъста.

Бей кимна любезно; Алис вероятно не знаеше, че Огъста е била клиентка на Шон до юни…

— Както и да е — заключи Алис, — радвай се на цветята. Знаеш ли, някой път може да поработим заедно, Бей. Ако намеря клиент, който си търси градинар, ще те имам предвид.

— Благодаря ти за това.

Това беше нещо дребно, наистина, но накара Бей да се почувства… нормално, след всичките месеци мъка. Да си седи отвън с Тара, някоя друга приятелка да се отбие, за да й даде такова красиво растение. Това бе достатъчно, за да я накара да повярва, че всичко ще се оправи. Чувстваше се толкова нежелана от Шон, а после го изгуби; скръбта й се удвои.

Но тази вечер се чувстваше добре. Беше доволна да има такива добри приятели, да е част от общността. Да започне работа, да се захване с нещо, за което наистина имаше талант, нещо, което разбираше, което можеше да се окаже началото на едно истинско бъдеще за нея и за децата. Да седи пред къщата, която обичаше, и децата й да са в безопасност вътре.

И да може да гледа луната, да се чуди дали Дани също я вижда.

Добрата — страхотната — новина бе, че ще ходят на вечеря у Макбий, но първо Елиза щеше да прекара целия ден с Ани.

Не толкова добрата новина бе, че Елиза усещаше как мракът се връща. Чувстваше се застрашена от всичко: от почукването на вратата, когато баща й не беше вкъщи. От усещането, че някой я следи. От драскането по мрежата на прозореца в спалнята й в една топла нощ през миналата седмица и от нежния глас: „Елиза, Елиза, майка ти те иска.“

Звучеше толкова реално!

И когато погледна на следващия ден, видя драскотините по металната мрежа — сякаш се бе опитал да я среже с нож. Показа ги дори на баща си. Той погледна белезите и каза, че са просто от износване, от клоните, драскали по къщата през бурите и ураганите. Разбира се, той си мислеше, че тя само си въобразява. „Но нека да го погледнем така — помисли си Елиза. — Самата аз ги мисля, че си въобразявам.“ Точно като момчето — или момичето — което викаше, че идва вълк. А по-голямата част от живота на Елиза бе само един голям вик за помощ.

Някои неща помагаха. Ани помагаше. Слънчевите дни помагаха. Новите дрехи помагаха за кратко. Но за толкова малко, че тя се чудеше защо изобщо трябваше да се харчат пари.

Обиците помагаха, но убожданията помагаха повече. Малко болезнено бодване, още една дупка в кожата, изпускане на част от напрежението.

Гладуването беше нещо добро. Толкова реално. Тялото наистина бе доста тъпо нещо, като си мислиш за него. Беше тренирано да гладува, когато наистина се нуждаеше от храна. Ето, покажи на тялото сандвич с шунка и устата започва да се пълни със слюнка. Същото бе и с шоколада, особено шоколадът с бадеми.

Това бе луда работа: другите тела подивяваха за фъстъци или кокос. Телата бяха нещо много лично в своите апетити. Ани например се бореше с теглото си. Но сега, според последните телефонни обаждания гладът бе под контрол и тялото й се свиваше мъничко.

За Елиза животът бе една постоянна борба. Чувстваше се като работничка в електроцентрала: поддържай напрежението високо тук, изпусни го там, остави парата да се нагнети докрай, после завърти клапата и изпусни малко.

Елиза правеше това с глада и порязванията. Гладуването позволяваше на тялото й да натрупа напрежение, докато мускулите й започнат да крещят за витамини и храна, а порязването пускаше крясъците да излетят нагоре в небето.

Баща й бе в корабостроителницата, отвън, а Елиза бе в бараката. Седеше зад бюрото — любимото й място, където да си върши работата: да се порязва.

Тя го наричаше бюрото на „дядовците“, защото то си беше такова: създадено от единия дядо за другия. Обаче не точно като историята на Ани за любимите баби. Това бе търговия, не приятелство: семейството на майка й притежаваше всичките пари, дядо й Объдая Дей беше наел бащата на баща й, Майкъл Конъли — беден ирландски имигрант — да му направи и гравира това бюро.

То бе толкова красиво, изработено от махагон, гравирано с русалки, раковини, риби, моржове, морски чудовища и Посейдон. Като малка Елиза имаше сладки мечти за русалките и моржовете. Сега сънуваше кошмари за морските чудовища.

Седна благоговейно зад бюрото, извади ножа от скривалището му в чорапа. Пулсът й се ускори от вълнение. И гърлото й се сви от сълзите, които искаше да може да пролее. Понякога си мислеше, че ако можеше да заплаче, нямаше да е нужно да се реже; тялото й щеше да се изплаче по нормалния начин.

Плъзгайки пръсти по гравираната повърхност на бюрото, тя се учуди дали тази мебел е прокълната. Ако това бюро не беше поръчано, ако единият дядо не бе нает от другия да го направи и украси, дали тяхното семейство щеше да съществува?

Дали майка й щеше да се срещне с баща й? Дали Елиза щеше да се роди?

Толкова често й се искаше нито едно от тези неща да не беше се случвало. Това бе причината, поради която й харесваше да ходи в „Банко“, чувстваше се като в убежище — макар и заключено, с твърди, покрити с найлон възглавници и твърде много лекари и сестри — защото там имаше хора, други момичета, които разбираха живота й, които не биха сметнали за сбъркано това, че нощем тя чуваше гласове през прозореца си и те я викаха да отиде при майка си, и които знаеха как се чувства момиче като нея.

Като нея.

Елиза Дей Конъли.

Ани знаеше, но съвсем мъничко. Тя имаше нежно сърце, точно като момичетата в „Банко“, но притежаваше и удивителна сила, която Елиза обичаше. Питаше се как така Ани се справя добре с всичко и искаше да се научи от нея.

Но тя живееше толкова далече; само Елиза да можеше да живее в Хабърдс Пойнт, където щеше да се вижда постоянно с Ани. Помисли си за усещането на това място, сякаш призраците на всички любими хора се събираха там. Знаеше, че Ани също го усеща — и че това е още една от причините да я обича.

Призраци, тревоги и тайни.

Майката на Елиза например. Кога ще излезе наяве омразната й тайна? И дали баща й вече знаеше? Елиза го обожаваше, повече отколкото той можеше да се досети, и би умряла, за да му помогне. Ето защо гласът в прозореца я тревожеше толкова много — защото й напомняше за онази нощ, когато майка й умря.

Но гласът в прозореца не знаеше истинските чувства на Елиза. Не знаеше тайната. Ето защо тя провери дали на покрива е имало истински човек — защото гласовете в главата й знаеха по-добре. Защото гласът в прозореца й не беше наясно. Той не знаеше, че Елиза няма желание да отиде при майка си. Никакво.

Семейни тайни.

Болницата „Банко“ съществуваше, ако се замислиш за това, заради семейните тайни. Хора, наранени от хора, които ги обичаха най-много. Каква друга причина може да има, за да полудееш? Елиза наистина не можеше да се сети. Баща й, един от най-добрите пазители на тайни, трябваше да внимава или кой знае как щеше да се отърве? Той се нуждаеше от Елиза, само за да го държи в правия път.

Тя си признаваше, че му вгорчава живота.

Добре — понякога правеше всичко възможно, за да превърне живота му в ад. Да запази бащинската му решителност и да му напомни, че тя все още е там, че все още се нуждае от него, че никога няма да го изостави.

Ако беше зает да се грижи за нея, щеше да му остане по-малко време да се измъчва от това, което се случи с майка й.

Той беше толкова добър и мил, но бе сляп за определени истини. Мислеше си, че добрата му сладка Чарли го е напуснала само в смъртта онази нощ край пътя? Ха!

Понякога дъщерята знаеше много повече.

Сега дробовете й изгаряха, сърцето й биеше като лудо и Елиза наблюдаваше баща си през прозореца. Знаеше, че ще е зает още известно време…

Затвори очи и се замисли за майка си, която разговаряше с Шон Макбий. Довереният й банкер.

Беше странно, че Ани, новата й и единствена най-добра приятелка, бе дъщеря на Шон Макбий, но каква полза да страдаш от раздвоение на личността, ако не можеш да използваш това, за да се раздвояваш, когато си поискаш и когато най-много се нуждаеш от това? Това й пречеше да вижда кафявия микробус в сънищата си…

Или да си спомня къде го е виждала преди. Това я тормозеше, мисълта, че е виждала този микробус преди. Но къде? И къде беше чувала онзи глас пред прозореца й?

Въпросите я влудяваха и тя вдигна ножа.

Избра едно място върху тялото си, което баща й нямаше да види — горната част на ръката, точно под свивката; сега бе есен, беше хладно и дългите ръкави бяха нещо напълно нормално — и Елиза започна да притиска нежно острието в кожата си.

Нищо твърде драматично. Само достатъчно, за да освободи кръвта, да я пусне да забълбука. Една капка кръв. Още една капка кръв.

Нейната кръв; кръвта на Елиза.

Тя я шокира както всеки път, когато я видеше.

О, как й се искаше да може да заплаче. Чувстваше, че почти може…

Наблюдаваше как кръвта пръска от малкия прорез, не повече от петнайсет милиметра, стича се по ръката й и усети изгаряща мъка в гърдите си, знаейки, че всеки е само от кръв и кости, а смъртта може да дойде толкова внезапно и да отнеме всичко това, че любовта може да бъде заместена от ярост, че и двете могат да бъдат оставени без изход…

И тя остави червената кръв да се разлее от ръката й върху тъмното дърво по бюрото на дядовците й. Наблюдаваше как капка кръв се стича по махагоновото лице на Посейдон, в океанските вълни, накъдрени в краката му, скръцна със зъби, но в очите й не се появиха сълзи и Елиза разтри кръвта си върху лицето на царя на морето.

21.

Събота бе дълъг, прекрасен, ужасен ден. Ани го усещаше като любим филм, за който открива, че вместо да го гледа, тя е вътре в него; че всъщност това е нейният живот.

Той започна, след като оставиха Елиза в девет и трийсет. Баща й спря камиона си в алеята, а майката на Ани излезе да поговори с него за вечерята, когато всички щяха да се съберат заедно. Причината, поради която позволиха на Елиза да дойде толкова рано, бе, че те обещаха да отделят два часа за домашните си. Решиха първо да приключат с това.

Докато родителите им разговаряха на алеята, момичетата се качиха в стаята на Ани, където тя предложи на Елиза бюрото си.

— Не, така е добре — отказа другото момиче и се отпусна. — Искам леглото ти.

— Но толкова е по-лесно да се концентрираш на бюрото — настоя Ани.

— Е, благодаря ти. Знам, че е така, но съм изпаднала в леност. Днес на тялото ми не, му е добре да седи изправено.

— Храниш ли се?

Елиза поклати глава.

— Но не казвай. Баща ми заплашва да ме върне в „Банко“, ако не започна. Толкова е… досаден.

— Мисля, че се тревожи за теб — каза Ани и самата тя се разтревожи. Елиза изглеждаше още по-кльощава от предишния път, сякаш всяка нейна клетка бе недохранена и чезнеше.

— Не трябва да се тревожи — настоя Елиза. — Аз съм тази, която се тревожи. За него. Той е проклятието на моето съществуване.

— Баща ти? — попита Ани ужасена от това как говореше приятелката й за баща си.

— Да. Откакто за малко не загуби бизнеса си, той е толкова различен. Почти не се смее. И говори за това, че не ям. Ако мъжете на средна възраст можеха да страдат от анорексия, той щеше да е първият. От миналата година…

— Но не беше така, когато майка ти почина, нали?

Елиза се беше опънала върху леглото на Ани и вдигна поглед към нея.

— Да. И ти знаеш как това променя всичко.

— Значи, може би баща ти просто е тъжен.

— Е, много е сложно — отвърна Елиза и прегърна възглавницата на Ани, сякаш беше бебе и тя го целуваше по челото. — И ти благодаря, че искаш да проумееш това заради мен, но това е проблемът със семейните тайни: ако ги споделим, мислим, че ще умрем. И така… какво имаш за домашно? Аз имам по английски.

— А аз — по френски. — Ани се усмихна, развълнувана от споменаването на семейните тайни… защото тя също си имаше няколко, а беше рано и денят беше дълъг. И точно тогава вратата се отвори и майка й — сякаш подучена от господин Конъли — влезе с чиния нарязани плодове.

— Ето и за двете — усмихна се тя. — Нещо, което да радва мозъците ви докато учите.

— Ммм, ябълки и круши — възкликна Елиза и грейна, сякаш й бяха подали поднос със сребро и злато. — Обичам ги. Благодаря ви толкова много!

— Няма защо, Елиза. Радваме се, че успя да дойдеш днес.

— Аз също — отговори тя.

Когато майка й излезе от стаята, Ани грабна няколко резенчета, после подаде чинията на Елиза. Тя поклати глава.

— Не, благодаря.

— Но току-що каза, че ги обичаш.

— Така е — отвърна и извади учебника си по английски от раницата. — Просто няма да ги ям.

Ани кимна. Разбираше и уважаваше желанието й. Момичетата си свършиха работата — Елиза на леглото, Ани на бюрото. Домашното по френски беше много трудно, но и много интересно, тъй като от страницата се носеше музиката на езика… В часовете по френски и докато учеше, Ани ставаше дребна и елегантна, очарователна гаменка, такова момиче, каквото баща й би сметнал за красиво.

Ани шептеше диалога на бюрото си, очарована от музиката на думите и изключително доволна от това, че имаше приятелка в стаята си. Това малко притъпяваше болката от липсата на баща й.

— Можеш да четеш на глас — каза Елиза.

— Не искам да ти преча на английския.

— Всичко е наред. Това е Дикенс — „Големите надежди“. Мога да го направя и със затворени очи. Някои от нас изживяват Дикенс… особено когато пише за сираци и трагедии… Тя въздъхна шумно и се почеса по ръката, а на Ани й се прииска да погледне под ръкавите й, за да види дали има нови белези. — За нещастие животът при мен е — заключи Елиза — една голяма глава от Дикенс, бедни хлапаци, мошеничества, глад, мръсни улици и зли хора отвън на покрива, които шептят на спящите момичета…

— Какви зли хора?

— Хората, които ме преследват — обясни Елиза, оголи зъби и сви пръстите си като хищни нокти. — Злите хора…

— Наистина ли? — попита Ани, потрепервайки от удоволствие заради тази творческа интерпретация.

— Да… където и да отида, аз ги усещам там, но после поглеждам през рамо и те са си отишли. Но се връщат през нощта…

— Какво правят през нощта?

— Зоват ме, викат името ми — „Елиза, майка ти те иска.“

— Как ми се иска татко да ме извика.

— Но това всъщност не е майка ми — прошепна Елиза. — Само лудата ми глава.

— Ти не си луда.

— Понякога се тревожа, че съм. — Но после тя се усмихна. — Обаче не е чак толкова лошо. Добър начин да бъдеш във връзка с всички любими хора… Нали разбираш, снощи разговарях с двете баби и им казах, че с теб сме най-новите най-добри приятелки в Хабърдс Пойнт. Хей, може би някоя от тях вика на прозореца ми!

— Може би! — отвърна Ани и главата й се завъртя, както ставаше често, когато Елиза започнеше — какво ли е да влезеш в съзнанието на Елиза? И така, Ани прочете диалога си на глас, усъвършенствайки още малко произношението си. Беше развълнувана от това, че има публика, приятелка, спътничка в спасителната лодка.

Малко по-късно още една ролка свърши и филмът се промени.

След домашното, когато двете момичета решиха да вземат обяда си и да излязат на пикник до Малкия плаж — така че Елиза да може да изхвърли своя по пътя, те налетяха на голяма изненада — Елиза видя преминаващата черна кола.

— Оох! — възкликна тя. — Ченгета, нали?

— Ммм. — Ани се намръщи и се почувства неудобно.

— Изравят мръсотии за баща ти, нали?

— Ммм — отговори Ани и раменете й увиснаха.

— Не се срамувай — успокои я Елиза и стисна ръката й. — Е, баща ти не е бил съвършен. Че кой е?

Най-напред Ани не можеше да каже нищо. Наблюдаваше как полицейската кола минава покрай тях като акула на колела: черна кола, черна смърт.

— Мислех, че баща ми е съвършен — прошепна.

— Знам, Ани. И аз си мислех така за майка ми.

— Кога откри, че не е така?

Елиза се втренчи в Ани, сякаш се опитваше да реши дали да стигне докрай и да й се довери или не.

— Каквото и да е направила, не може да е толкова лошо колкото татко.

Двете момичета слизаха по пътя към плажа, далеч от дъсчената пътека, която живите им родители бяха построили. Когато стигнаха до долния край на каменистата пътека, водеща към хълма, осеян с борове и кедри, Елиза попита:

— Какво е това?

— Пътеката към Малкия плаж — обясни Ани. Почти очакваше Елиза — в дългата й черна рокля и с високите й обувки — да протестира. Но вместо това в очите на Елиза се появи интерес.

— Това място изглежда напълно подходящо за споделяне на тайни — възкликна тя. — Скрита, омагьосана пътека, където добрите момичета могат да си кажат ужасни и удивителни неща… и където злите хора никога няма да ги открият!

— Шегуваш се за злите хора, нали? — попита нервно Ани.

— Така мисля.

Доволна, Ани усети как по гърба й се спуска вълшебна тръпка. Колко прелестно бе да си говорят за ужасни и удивителни неща, да не им се налага да крият истината. Тя хвана ръката на Елиза и й помогна да слезе по стръмната пътека. Дърветата растяха край пътеката, клоните им се сплитаха над главите им.

След като навлязоха в гората, първото нещо, което Елиза направи, бе да разопакова сандвича, който майката на Ани приготви, и да го хвърли в храстите.

— За птиците — обясни тя. И после: — О, трябваше да те попитам дали не го искаш… можеше да изядеш и двата.

— Искам само половината от моя — отговори Ани, отчупи част от сандвича си и го хвърли.

— Доста си отслабнала — отбеляза Елиза.

— Личи ли си?

— Да. Килограмите ти направо се топят. Внимавай да не се катурнеш в сферата на анорексията. Щом започнеш веднъж, е много трудно да се откъснеш от привикването. Гладуването е като наркотик. Кой се нуждае от хероин?

— Аз не употребявам наркотици — заяви твърдо Ани.

— Аз също… освен моите PRN[1]

— Твоите какво?

— В болницата. Успокоителни при нужда. Те не искат да се разстройваме — поне външно. Как се чувстваме отвътре, това е друга история; те не могат да направят нищо за това. Нали заради това сме там, защото сме разстроени отвътре.

— Защо беше в болницата? — попита Ани, докато вървяха по мрачната виеща се пътека, две момичета от вълшебна приказка на път към килията на техния баща — магьосник…

— Искаш да чуеш цялата история?

— Да.

— Е, не е красива. И става дума за майка ми… и за баща ти.

— Моят баща? — възкликна шокирана Ани.

— Да. Трябва да си сигурна, че наистина искаш да я чуеш…

— Кажи ми!

Елиза вдигна ръка и направи знак на другото момиче да продължи напред. Те повървяха още минута, а после излязоха от мрака — като по чудо, сякаш се родиха — и се озоваха под слънчевата светлина на Малкия плаж. Обикновено това бе етапът от разходката, когато Ани си почиваше, но точно сега всеки мускул в тялото й беше напрегнат, сякаш знаеше, че ще се срещне с чудовище. И какво бе това пращене в гората — сякаш някой ги следеше? Тя положи усилия да се отърси от страха си; Елиза току-що я уплаши.

Но когато стигнаха на половината път до първия плаж, към скалата на акулите „Супер Сими“, тя спря да се ослуша: някой вървеше в гората, но те не го виждаха. Със сигурност чу пукане на клонки под нечии крака.

— Чуваш ли това? — попита тя.

— Хммм — отвърна Елиза и се заслуша. — Да! — възкликна, правейки уплашена физиономия. — Те също искат да чуят историята. Готова ли си да слушаш?

— Предполагам — отговори Ани, наблюдавайки гората, но не видя нищо там. Знаеше, че си играе на ръба на лудостта със своята приятелка.

— Баща ти беше мой попечител — започна Елиза.

Ани сбърчи нос, опитвайки се да си спомни какво беше попечител. В музеите ги имаше, тя го знаеше, защото баща й бе такъв на един художествен музей. Не искаше да изглежда тъпа, но защо пък на Елиза й трябваше попечител?

— Виж, дядо ми беше много богат — обясни приятелката й почти с извинение. — Баща му е притежавал китоловни кораби и са плавали по моретата, убивайки красиви и мили китове. Притежавал е цяла флотилия… инвестирал е в корабостроене… а после е разделил капитала и е инвестирал в компании за производство на енергия.

— О! — възкликна Ани. Един от нейните дядовци бе продавал лед, а другият беше строял каменни стени.

— Дядо Дей — Объдая Дей — основал фонд, което означава, че той вложил купища пари в банката в специална сметка, която не може да бъде докосвана.

— И каква полза от нея?

— О! — въздъхна Елиза. — Тя трупа лихви. Можем да харчим цялата лихва, ако поискаме.

— Ти и баща ти?

— Хм, всъщност само аз. Казвам „ние“, но имам предвид себе си. Основно аз плащам за всичко.

— Имаш предвид, че си купуваш разни неща за себе си?

— Не. Аз плащам за всичко. Нашите разходи, разходите за бизнеса на татко… струва много да строиш дървени лодки. Всъщност мама го дразнеше, като му казваше, че финансира хобито му.

— Но… той взема много за лодките, които прави — възрази Ани. — Майка ми ми каза.

— Разбира се, защото материалите струват скъпо. Използва наистина качествено дърво. Понякога е рядко, от Занзибар или Коста Рика. Знаеш ли колко струва да докараш тук един товар тиково дърво чак от Ламу? Цяло състояние. И трудът му е скъп. Но тъй като строи всяка лодка ръчно, той не изкарва много.

— Но той е най-добрият в занаята си. Мама ми каза и това.

— Разбира се — отговори Елиза. — Просто ти обяснявам как майка ми ми каза, че работата му е като хоби. И че тя му плаща, за да я върши.

— Той имаше ли нещо против това? — Ани се почувства объркана. В нейното семейство баща й бе толкова горд, че майка й не работи. Харесваше му да „храни семейството си“.

Елиза сви рамене.

— Не мисля, че му пукаше. Или че му пука. Той е различен от всичките мои познати; обича работата си, обича морето, обича мен. Обичаше майка ми. Определени неща са важни за татко. Стига да ги има, той е добре.

— Ти каза — преглътна Ани, — че моят баща ти е бил попечител.

— Да. Надзираваше фонда. Заедно с мама.

— От там ли се познаваха?

Елиза кимна и събра малко дребни мидени черупки. Момичетата продължиха да вървят между огромната скала и израслия отровен бръшлян — ето как магьосникът пречеше на хората да минават оттам, но Ани показа на Елиза как да върви настрани, с гръб към скалата, да избягва докосването на лъскавите зелени листа — и така до втория плаж.

На Ани отново й се стори, че чува някого в гората, без да го вижда, че някой ги преследва. Когато тя спря, спря и шумоленето на листата. Можеше ли да е някоя сърна? Потрепери, извеждайки Елиза на втория плаж.

Плажът бе целият в скали: големи гранитни блокове във водата, по-малки камъни, колкото яйца, над линията на прилива. Момичетата се движеха бавно — Ани, защото беше боса, а Елиза не искаше да си навехне глезена. Ани хвърли поглед към малкия архипелаг от скали, стърчащи в Пролива; точно тук тя често бе виждала кралица Мейхю[2], която хвърляше бели цветя във вълните, дарове за местните русалки.

— Той й помагаше да взема инвестиционни решения — обясни Елиза. — Тя казваше, че е добър банкер.

— Ти виждала ли си го някога? — попита Ани.

— Да. Когато тя ме водеше до банката.

— Какво казваше той? Какъв беше? — попита момичето, жадно за нови подробности за баща си, когото нямаше да види никога вече. Беше забравила страха от невидимия наблюдател в гората, от злите хора, от чудовището, което усещаше, че се спотайва под историята на Елиза.

— Беше много любезен — отговори мило Елиза. — Отнасяше се към мен като към някоя много важна личност. Наричаше ме „госпожице Конъли“.

— Такъв беше татко — въздъхна Ани. — Толкова мил към всички.

— Тогава ме накара да му повярвам. Срещнах баща ти и си помислих: „Не е чудно, че го наричат «доверител.» Защото аз му вярвам…“

— Защо не ми каза това преди? — попита Ани и се разплака. — Трябва да си знаела, че искам да чуя това. Защо не ми каза?

— О, Ани — промълви Елиза, а лицето й бе толкова тъжно и брадичката й трепереше толкова силно, сякаш можеше да се отчупи. — Не искам да ти казвам останалото, дори сега…

— Трябва, Елиза. Какво още има за баща ми?

— Той целуна майка ми — прошепна момичето, а по бузите му се стекоха сълзи. — Не съм казвала на никого, дори на баща си. Но веднъж ги видях. Мислеха, че съм заспала на задната седалка… и се целунаха.

— Не — извика Ани и стисна очи.

— Той й даде някакви документи, тя ги подписа и се целунаха. Мразя ги и двамата за това… никога повече не му повярвах. Нито на нея. Съжалявам, че ти го казвам.

— И трябва — извика Ани, сдържайки риданията си. Не че беше толкова шокирана от новината; нали знаеше всичко за Линдзи. Вече бе чувала как майка й плаче, преди да заспи. Тези сълзи бяха различни и дори още по-ужасни.

Това Елиза го бе видяла с очите си.

Срамът на Ани беше много силен, но винаги си беше само за нея. Нейният собствен, личен срам: охраняван под ключ от собственото й тяло, в собственото й съзнание, фактът, че най-добрата й приятелка е станала свидетелка на изневярата на баща й, съкруши сърцето й и то я заболя толкова, че не беше сигурна дали ще продължи да бие.

Но после Елиза я прегърна и Ани разбра, че те са заедно в това — сестри като Ани и Пиджийн, дори повече. И двете сестри си имаха въображаеми зли хора, с които да се борят.

Сестри с тайна.

[1] PRN — Pro re nata (лат.) — медицинско предписание — когато е необходимо, когато е нужно. — Б.пр. ↑

[2] Кралица Мейхю — легендарна магьосница. — Б.пр. ↑

22

Докато момичетата прекарваха съботата заедно, Бей се зае с един транспортен маратон — заведе Били на футбол в Хоторн, а Пеги — на уроци по рисуване в Блек Хол; после отиде още веднъж до Кели, за да купи още грудки, които да засади на „Хълма на светулките“ и в своя двор. После прибра двете си по-малки деца, преживявайки отново страхотния гол на Били, възхищавайки се от пастела, който Пеги бе нарисувала; след това спря в магазина, за да купи вечеря, и се отправи към къщи.

Ани и Елиза се бяха върнали от разходката си до Малкия плаж, а Бей се развълнува, като чу ентусиазма на Елиза, която обожаваше откриването на „Тайната градина“, от тази особеност на плажа — скритото, безвременно чувство, което даваше на всеки, който влезеше вътре.

Когато Дан пристигна, Бей сервира лимонада за децата и джин с тоник за възрастните. Те седнаха в задния двор, очаквайки гряла да загрее, а Елиза не преставаше да разказва за Малкия плаж.

— Това е нещо като Бригадун[1], тате. Чудиш се дали съществува наистина, или е просто плод на въображението ти… и дори нещо повече, то сякаш е едно напълно омагьосано място с елфи и феи и зли шпиониращи джуджета, и с толкова магия.

— Шпиониращи джуджета — разсмя се Дан. — Те ми липсваха, но аз познавам добре Малкия плаж от онова лято, когато работих тук, в Хабърдс Пойнт. Точно там закачих люлката за майка ти, Ани.

— Мисля, че тя ми я показа, когато бях малка.

Бей погледна към тях; Елиза бе приказлива както винаги, но Ани бе необичайно мълчалива след разходката. Тя обикновено избягваше нездравословната храна, но сега атакуваше питките начо с почти отчаяна страст.

Бей я извика да й помогне в кухнята и затвори вратата.

— Всичко ли е наред, скъпа?

Ани кимна.

— Наистина ли? Защото не изглежда…

— Татко се е опитвал да помага на семействата да запазят къщите си, нали?

— Да — отговори Бей. Тя най-малко бе очаквала Ани да я попита точно за това.

— И не е искал фирмите да банкрутират, нали?

— Точно така, миличко. Защо ме питаш за това?

— И това го прави добър, нали, мамо? Той не е бил само лош, нали?

— О, Ани, не! Не е бил само лош. Изобщо. Елиза ли каза нещо лошо за него? Заради това ли си разстроена?

— Не, мамо… просто се чудех… Дали татко е имал много връзки?

Стомахът на Бей се сви. Мразеше това, че дъщеря й знае за поведението на Шон, че то все още я преследва дори и след смъртта му. И защо си мислеше за него тази вечер? Имаше ли нещо общо с това, че Бей покани Дан на вечеря? Че видя майка си да вечеря с друг мъж?

— Не знам — отговори. — За теб е важно да знаеш, че той винаги те е обичал. Теб, Били и Пеги. Нищо не може да промени чувствата му към вас.

Ани кимна нещастно, сякаш не вярваше напълно, но бе сключила негласен договор да се преструва, че вярва.

— Добре ли си, Ани? — настоя майка й. — Би ли предпочела Дан и Елиза да не вечерят с нас?

Ани поклати глава:

— Не, мамо. Не. Толкова се радвам, че са тук. Просто си… мислех. Без никаква причина — просто ми мина през главата. След вечеря с Елиза ще се върнем на Малкия плаж, може ли?

— Ще бъде тъмно, скъпа.

— Знам. Ще си вземем фенерчета.

Бей кимна и се усмихна с облекчение. Денем, нощем, нямаше значение, децата от Хабърдс Пойнт винаги намираха пътя по стръмната пътека и през гората към скрития плаж. Харесваше й да си мисли за двете момичета, които се наслаждават на магията на онова място, нещо, което вълнуваше Бей и Тара, когато бяха на тяхната възраст.

Когато пилето се изпече на грила, Бей и Били нарязаха порции за всички. Октомврийският хлад се носеше във въздуха и те се преместиха вътре, за да се нахранят на масата в трапезарията. Ани и Елиза запалиха всички свещи в стаята. Бей бе подредила дървата в камината, а сега двамата с Били запалиха огъня.

Но Ани и нейните въпроси не излизаха от съзнанието на Бей. Тя си каза, че това е нормално, че докато разследването не е приключило, децата ще чуват всякакви неща за баща си. Удоволствието на Ани от компанията на Елиза я успокояваше. И макар че в един момент тя забеляза Били да се взира в китката на Елиза, където се извиваше белег, тънък като гривна, другите деца също се държаха дружелюбно с нея.

Вечерята бе забавна. Всички искаха да чуят историята за това как Дан построил дъсчената пътека и как Бей му помагала.

— Знаете ли какво — Микеланджело си има своята Сикстинска капела, нали? Е, аз си имам дъсчената пътека — обясни той. — Тя е моят шедьовър.

— Много е готино, че е издържала толкова време — отбеляза Пиджийн.

— Да, сполетяха ни няколко неприятни бури — припомни им Били. — Можеха да я отнесат.

— Не казвам, че е най-великата пътека на света — продължи Дан. — Но си е там. Атлантик сити, Кони Айлънд, Хабърдс Пойнт. Мисля, че веднъж я видях на корицата на едно списание. Разбира се, тя сигурно нямаше да стигне чак до корицата, ако майка ви не ми беше помогнала.

— И как помагаше? — попита Били. Той се разсмя. — Татко й казваше, че има две леви ръце.

— Вярно — отвърна Бей. — Казваше това.

— Щото не ти е работа, мамо. Остави чука за мен.

— Ох, момче сексист! — възкликна Елиза.

— Смятам, че е правилно да се каже — обади се Пиджийн, имитирайки несъзнателно Тара — „сексистко прасе“.

Ани и Елиза се разсмяха, а Били се изчерви. Беше на възраст, когато приятелките на сестрите му бяха започнали да го интригуват, и искаше да им прави добро впечатление.

— Е, тя имаше много добра дясна ръка, когато я познавах — сподели Дан. — И работата е там, че аз съм обучен да откривам най-добрите майстори на чука. Можех да избирам от всички на плажа и не успях да открия по-добра от майка ви.

— Ти на същата възраст ли беше? — попита Пеги.

— Не, тя е хлапе в сравнение с мен. През лятото, когато работех тук, аз вече бях завършил колежа; майка ви беше на петнайсет.

Бей се усмихна — децата наистина подлагаха Дан на проверка. Но той продължаваше, наслаждавайки се на всяка минута.

— Значи сега строиш лодки? — попита Били.

— Да.

— Бързи?

— Платноходки и плоскодънни лодки, Били — те вървят толкова бързо, колкото си добър с платното или с греблата. Обичаш ли да гребеш?

Момчето сви рамене и се усмихна.

— Обичам джетовете — отговори. „Метнал се е на баща си“ — помисли си Бей.

— Не строя такива — обясни Дан. — Някой път трябва да опиташ да гребеш.

— Може би ще го направя.

— Аз обичам гребането, господин Конъли — обади се Ани.

— И аз така чувам, Ани — погледна я Дан. — Обзалагам се, че си добра.

— Не чак толкова — отвърна тя и се изчерви. — Е, ако нямате нищо против, ние с Елиза се връщаме на Малкия плаж. Ще я пазя от злите джуджета.

— Ще разчитам на това — разсмя се Дани.

— Тя е моето момиче — извика Бей.

Били и Пеги искаха да отидат на двора и да вкарват кошове под лампите, а Бей разреши на всички да тръгват. Двамата с Дан наблюдаваха как четирите деца изскачат от стаята, оставяйки възрастните насаме с много мръсни съдове и симфонията на щурците, нахлуваща през прозорците.

— Искаш ли кафе? — попита Бей.

— Чакай първо да ти помогна със съдовете — предложи той.

Тя се засмя.

— Не е нужно.

— Искам — настоя той.

Те почистиха масата. Кухнята бе уютна и светла и те стояха много наблизо един до друг, докато тя изплакваше съдовете, а той ги поставяше в съдомиялната машина. Усещането беше толкова мило и нереално, толкова неочаквано познато и нежно като плаването им, сякаш никога не бяха преставали да работят заедно, както работиха един до друг на дъсчената пътека.

Когато приключиха, влязоха в дневната, където свещите бяха почти догорели. Огънят пращеше едва-едва. Бей хвърли още едно дърво и двамата го наблюдаваха как пламва. Тя погледна към Дан. Той бе толкова висок и мургав, красивият ирландец, в когото се влюби на петнайсет години. Но точно сега бе поразена от тъжните обрати в живота им от тогава насам.

— За какво си мислиш, Бей — попита я той.

Тя поклати глава:

— Не съм сигурна, че ще искаш да узнаеш.

— Давай — пробвай.

Беше се облегнала на камината. Отдалечи се и се настани на стола до неговия.

— Мислех си — започна — за това колко е трудно.

— Кое по-точно? Да бъдеш самотен родител?

— Да — и всичко свързано с това. Допълнителната работа, опитваш се да бъдеш на две места едновременно, финансовите притеснения… но и нещо повече, постоянно се питаш дали децата са добре. Всички те са толкова тъжни. Получиха такъв удар. Знам, че ще са засегнати от всичко, което стана и което ще стане; но как бих могла да оправя нещата?

Тя забеляза, че Дан се усмихва, но с наведена глава, сякаш се опитваше да скрие усмивката си.

— Какво? — попита тя.

— О, просто това с „оправянето“. Опитвам се да си спомня кога за последен път съм успявал да оправя нещо.

— Наистина ли?

— Да. Мислех, че мога. Разбираш ли? Само ако внимавам, ако се грижа за бизнеса, ако следя…

— Аз си имам своя версия за това — въздъхна Бей, мислейки си за последните две години. — Ако бях добра, Шон щеше да ме обича, семейството ни щеше да бъде щастливо и светът щеше да бъде добър към нас.

— Долу-горе същата философия.

— Кажи ми тогава как да направя нещата по-поносими за Ани и за другите деца? Ти как го правиш за Елиза?

— Елиза… — въздъхна той и очите му блеснаха особено.

— Какво имаше предвид тя — започна Бей — онзи ден, когато се запознах с нея в корабостроителницата, когато тя каза, че си я обвинявал…

— За смъртта на майка й — довърши Дан и поклати глава. — Каза, че… надявам се да не вярва наистина, че чувствам нещата така. Колко пъти съм я уверявал, че не е така, опитвах се да я убедя… за да не се налага да се връща в болницата.

Бей изчака. Дървата изпукаха, а към комина полетяха искри.

— Какво стана, Дан? — попита деликатно тя.

— Те се прибирали към дома с колата една вечер през април преди година. Чарли имала някаква работа в Блек Хол и в Хотърн и взела Елиза със себе си. Елиза е… ами как да кажа, чувствителна… и беше сърдита на майка си. Приятели, които са ги видели да се качват в колата в Блек Хол, казаха, че Елиза крещяла, размахвала юмруци. Питах я защо, какъв е бил проблемът, но тя не иска да ми каже; все повтаря, че съм искал да я обвиня за това, че е била разстроена и е станала причина за произшествието на майка си.

— Това вярно ли е?

Дан се втренчи в огъня, после поклати глава:

— Не.

— А защо Елиза е била толкова разстроена?

— Не знам. Не обича да чака — отегчението от задачите, ходенето до банката, до пощата, до библиотеката. Обича да се движи възможно най-бързо. Сигурен съм, че майка й е имала срещи, а на Елиза не й е харесало да чака. Първо Чарли изобщо не е трябвало да взема Елиза — замисли се Дан, — но е било нужно тя да подпише документите…

— Документи?

— Елиза е титуляр по семейния фонд на Чарли — обясни Дан. — Самата Чарли беше попечител на фонда, но има и няколко малки сметки, които са на името на Елиза. И Чарли се е нуждаела от нея в онзи ден, за да прехвърли някакви пари.

— В Блек Хол? В коя банка? На Шон? — Бей се намръщи и изведнъж започна да се чуди.

— Да — отговори Дан. — Фондът е бил създаден преди години, още когато Объдая Дей строял корабите си тук, в Блек Хол, преди да се преместим в Мистик.

Бей слушаше. Реалността блещукаше помежду им като тъмна звезда, слязла на земята. Тя нямаше представа какво означава това, защо гърлото й се сви от внезапното разкритие; дали защото Дани не беше споделил сам тази информация? Дали защото дори сега трябваше да попита?

— Тя… познавала ли е Шон?

— Да — отговори Дани. — Той беше вторият попечител за сметката на Елиза. Пое я няколко години преди тя да почине, мисля, че от някого в банката, който се е пенсионирал.

— Хенри Бренсън — сети се Бей. — Той беше старши администратор в банката и от всички избра Шон да поеме най-важните му клиенти.

Тя наблюдаваше как искрите подскачат и се носят към комина. Полицата над камината бе покрита със снимки: Шон с децата на яхтата, на плажа, махайки от сала, вдигнал рибата, която всички те хванаха. Бей примигна и се обърна към Дани.

— А той… — Тя не можеше да формулира въпроса, но наведе глава, вдигна поглед и опита отново. — Той взел ли е пари от Елиза?

— Не — отвърна деликатно Дани. — Не е.

Бей кимна. Ръцете й бяха влажни; толкова се боеше да не би Дани да й каже нещо за Шон, което тя не искаше да чуе. Очите й горяха от сълзи и гняв. Дани усети емоциите й, самият той изглеждаше разстроен, но се пресегна и хвана ръката й. Очите му блестяха, отразявайки пламъка на свещите, тъмносини на слабата светлина.

— Чарли се е прибирала от града, така ли? — попита Бей. Искаше да чуе и останалата част от историята.

— Да. Приключили са със задачите си, напазарували са. Елиза няма да ми разкаже подробности, но знам, че са спрели край шосе №156, точно до Мортън Вилидж. В подножието на онзи стръмен хълм, където пътят завива…

— Много лош завой — сети се Бей и кръвта й се смрази.

— Да — отвърна Дани. — И… Чарли излязла от колата по някаква причина. Двете с Елиза са се карали; тя искала да даде малко време на Елиза, за да се успокои. Чарли мразеше кавгите и би направила всичко, за да ги избегне. Дори да излезе от колата, да остави дъщеря си да седи там… Това каза Елиза веднага след инцидента, но после изобщо не искаше да говори. Цял месец след това тя бе в абсолютен шок…

— Бедното момиче! — прошепна Бей.

— Видяла е всичко — отвърна тихо Дан. — Седяла е на предната седалка и е гледала как майка й пресича пътя. Каза, че е крещяла. Викала на майка си, молила я да се върне и да не я оставя сама. Чарли я върнала в колата, пресичайки шосето — там няма къде да ходи. Няма магазини, няма ресторанти — всичко е в Силвър Бей. Нищо, освен поля и гори на мястото, където е пресичала Чарли. Всичко изглежда толкова нелепо — само за да избегне емоциите на Елиза.

— О, Дан!

— Един микробус я ударил — пътувал към Силвър Бей — дори не спрял.

Бей не можа да каже нищо; през последните месеци караше толкова често по тази отсечка. Помисли си за завоя без видимост, за това как Чарли е пресичала пътя, за това как Елиза е седяла в колата и е станала свидетел на всичко.

— Елиза имаше нервно разстройство — обясни Дан с разтреперан глас. — Беше много различна, преди да се случи това. Винаги напрегната, но толкова щастлива и забавна — толкова сладка и страхотна, винаги се шегуваше. През седмиците преди инцидента може би стана малко по-сдържана. Сякаш си имаше нещо наум. Споменах на Чарли и тя каза нещо за пубертета. Но след инцидента Елиза просто се отдръпна.

— Отдръпна се?

— От себе си. От мен. Дълбоко вътре в себе си.

— Но ти е казала какво се е случило?

— Да — в началото. Беше в истерия, беше сигурна, че вината е нейна, защото е разстроила майка си. Видяла колата да помита Чарли, сякаш е искал да я удари, така каза, и просто изчезнал…

— Откриха ли шофьора?

— Не — отговори Дан. — Най-напред тя каза, че микробусът бил тъмночервен, после си мислеше, че е бил бял и покрит с кръв. После твърдеше, че е бил тъмнозелен или тъмносин, или черен…

— Колко ужасно е било това за Елиза — промълви Бей. — Немислимо е едно дете да гледа как убиват майка му. Не е чудно, че е била толкова съсипана.

— Има влечение да бъде с майка си.

— Тя ли го каза?

— Не. Но си въобразява, че чува разни хора, които я викат по име, казват й, че майка й я иска. Мисли си, че влизат през прозорец на спалнята й. „Злите хора“, така ги нарича. Психиката й е много крехка; в очите й винаги се чете паника. Паника и постоянен, безпомощен копнеж…

— Защо ще ги нарича зли, щом искат да я заведат при майка й?

— Умът й е объркан. Не мога да разбера.

— И я изпрати в болница?

— Да. Първия път, когато трябваше да отиде там, си мислех, че ще умра. Знам, че звучи драматично, но тя е моето момиченце. Да я гледам как се уморява от глад, как се порязва — ужасно е, невероятно. Първия път, когато отиде, исках да я посещавам всеки ден. Казаха ми да стоя настрани, да й дам възможност да се излекува. Това бяха най-тежките дни в живота ми — да искам да видя дъщеря си, а да знам, че ще й е по-добре без мен.

— Но ти си ги преодолял.

— Да. Тя се прибра у дома и аз си отдъхнах. Реших, че ще върша всичко както трябва — ще повдигам духа й, ще напълня къщата с храни, каквито тя харесва, няма да работя толкова до късно и тя няма да се чувства самотна…

— Но не се получи? — попита Бей.

Дан поклати глава.

— Не. Мечтата ми да стана съвършен баща се осуети напълно. Забравих за нея. Следващия път, когато се върна в болницата, ми беше малко по-лесно да я изоставя. Последния път бях облекчен да я заведа там — не ми се иска да разбере колко много бях облекчен.

— Само защото си искал да е в безопасна и здравословна обстановка? Трябва да си се побъркал от тревоги.

— Нямаш представа. — Дани умееше да обича и да се грижи за хората и Бей усети една осезаема сила помежду им. Стисна ръцете му. А той ги дръпна от столовете им и те се прегърнаха.

Бей се притисна до Дан. Ръцете му бяха обвили гърба й и я притискаха толкова силно. Той ухаеше на кедър и билки, а синият му памучен пуловер докосваше меко бузата й; тя чу най-тихия възможен звук да се откъсва от устните й:

— Помощ — чу се да промърморва.

Ако Дан беше чул, той не го показа. Просто я държеше в ръцете си и я люлееше край огъня. Бей затвори очи и се притисна в Дани Конъли. Замисли се за думата „помощ“, за това колко се нуждаеше от нея, колко се тревожеше за децата, особено за Ани, колко самотна се чувстваше всяка нощ.

Дан я притисна по-силно, сякаш нямаше да я пусне никога. Също като нея и той се нуждаеше от помощ. Първата й любов, помисли си тя. Пътеката, която построиха, бе долу по пътя и Бей се замисли за дъските, които полагаха една до друга, за пироните, които заковаха, за близостта им край водата в онази септемврийска нощ.

И точно сега я почувства отново.

Сърцето му заби по-силно и това й подсказа, че Дан е почувствал същото.

Под светлината на милион звезди с помощта на две фенерчета Ани и Елиза поеха по пътеката през гората. През нощта всичко бе различно: очите на гората блестяха. Сърни, миещи се мечки… звуците на гората — пращящи клонки и листа. Злите хора се бяха върнали.

Прилепи се носеха във въздуха над тях, стрелкайки се след комарите, въртейки се в страховити осморки.

— Гората е прекрасна, тъмна и дълбока — отбеляза Елиза.

Ани погледна през рамо, стресната от цитирането на любимото стихотворение на баща й, потрепервайки от откровението на Елиза преди.

— Но аз имам да спазя едно обещание — продължи тя.

— И да извървя километри, преди да заспя.

— И да извървя километри, преди да заспя.

Бяха стигнали до сечището край плажа и сега дебелите дървета отстъпваха пред звездния свод. Отгоре ловецът размахваше блестящ меч, докато легендарните съзвездия танцуваха в бели и сини огньове. Ани си спомни за шумовете, които чу следобед, опита се да прогони страховете си. Краката на момичетата потъваха в пясъка, а лъчите на фенерчетата им опипваха брега отпред.

— Чувам ги — прошепна Елиза едва доловимо и хвана ръката на Ани.

— А аз си мислех, че си въобразявам — изрече Ани.

— Не. Наистина ли ги чуваш и ти? Радвам се — не съм била луда.

— Може би са някои момчета, както татко и неговите приятели са плашели мама и Тара.

— Мислиш ли? — попита Елиза, останала без дъх. — Надявам се да е така. Не — някой друг е, Ани. Истински хора, не въображаеми джуджета. Ще трябва да избягаме обратно в къщата ти. О, боже…

— Ще успеем ли? — попита, замръзнала от ужас, когато чу някой да шепти. Гласът беше много тих и тя се опита да долови думи, но те се губеха. Елиза стисна ръката й силно и започна да я тегли обратно по пътеката.

Но точно тогава гласът се усили — изглежда идваше от пещерата. Дали бяха обградени? Почти ослепяла от ужас, Ани изпъшка.

— Чу ли това? — попита.

— Виж… — отвърна с надежда Елиза, сочейки нагоре към ято гъски, които се носеха в небето и кряскаха силно.

Ани остана неподвижна, пулсът й се ускори, искаше да повярва, че шумът идва от тях. Но след като гъските отлетяха и плажът отново утихна, тя беше сигурна, че идването тук е било лоша идея.

— Хайде, Елиза — настоя тя и сграбчи ръката й. — Да си вървим у дома.

Елиза не възрази. Сякаш усетила същия страх, тя изтича напред по тъмната пътека, към дома.

[1] Brigadoon — бродуейски мюзикъл за едно омагьосано шотландско село. — Б.пр. ↑

23.

Тъй като валя всеки ден в продължение на седмица, Бей се възползва от омекналата земя, за да разсади някои растения и храсти на „Хълма на светулките“. Дъждът плющеше, докато тя копаеше. Тъй като Огъста обичаше билките, Бей се съсредоточи върху концентричните кръгове от мента и градински чай, изрязвайки най-високите растения, за да е сигурна, че ще издържат през зимата.

Листата капеха и тя ги събра на големи купчини, за да може от службата по градинска чистота да ги вземат. С всеки изминал ден ръцете й ставаха по-груби, с повече мазоли. Имаше пришки по дланите от дървените дръжки на градинските инструменти, а краката й бяха възпалени от постоянната влага в гумените ботуши.

Един следобед, точно преди Хелоуин, тя извади покривалата от летния им склад в бараката зад къщата на Огъста. Навела глава в проливния дъжд, тя се опита да покрие няколко храста папрат.

— Нуждаеш ли се от помощ?

Вдигна поглед и видя Дан да идва откъм задния двор. Тя изкрещя, надвиквайки вятъра:

— Разбира се! Можеш ли да завържеш онази страна в коловете?

Той закрепи простата борова рамка към желязното колче, което тя вече бе забила в мократа земя. Бей направи същото от своята страна, спомняйки си как баба й казваше, че корените на папратите трябва да бъдат защитени от зимната влага.

— Как ме откри? — извика тя.

— Били ми каза, че работиш.

— И ти дойде, за да ми помогнеш?

— Дойдох да те изведа на вечеря.

— Какво?

— Хайде, Гелъуей. Изпарявай се — ще си хапнеш един бургер с мен.

— Децата…

— Ани и Елиза приготвят пица за Били и Пиджийн. Наистина нямаш извинение — няма да се измъкнеш от това.

Ръцете й бяха изтръпнали от студ, а лицето й пареше от дъжда; дрехите й бяха подгизнали, а тя цялата гореше от вълнение заради това, че го вижда.

— Добре — съгласи се.

Тя остави колата си у дома, увери се, че всички деца са добре — те почти не й проговориха, заети с украсяване на пиците си, за да заприличат на фенери от динени кори — и се преоблече със сухи дрехи.

Дан я закара до „Кроуфърд Ин“ в Хоторн, старо заведение, отворило врати още преди Войната за независимост. С бели греди и зелени кепенци, с дълга предна веранда, то имаше седем комина и шейна отпред. Легендата разказваше, че в една коледна вечер генерал Джон Самюел Джонсън използвал шейната, за да се промъкне покрай англичаните, отивайки да занесе подарък на годеницата си Даяна Фийлд Етуд през заледената река в Блек Хол.

— Вярваш ли в тази история? — попита Бей, седнала срещу Дан до пращящия огън. Но топлината в лицето й идваше повече от близостта му, отколкото от пламъците. — За генерала и за истинската му любов?

— Разбира се — отговори Дан. — А ти?

Бей отпи от бирата си, наблюдавайки как музикантите се приготвят покрай пианото и банджото си.

— Вярвах — отвърна тя. — Когато бях млада. Още когато вярвах, че хората са способни на такива неща — да прекосяват реки заради любовта.

— И вече не?

Тя поклати глава.

— Страшно ми харесваше да съм омъжена — започна. — В началото. Мислех, че е толкова удивително. Живееш под един покрив с най-добрия си приятел, винаги е там, ако искаш да му разкажеш някоя хубава история или виц или ако искаш да ти почеше гърба… или ако те е страх от тъмното…

— Да изживеете живота си заедно — допълни Дан.

— Да имате деца — не изглежда ли жестоко? Били сте в този малък съюз само двамата и изведнъж ставате трима?

— А тя е взела най-доброто от майка си… — допълни отново Дан.

— И от баща си — каза Бей, спомняйки си как Ани имаше същия пламък в очите като на Шон.

— И се влюбвате още повече — замечта се той — заради това мистериозно допълнение. Все едно, вместо да е нужно да разпростреш любовта си още повече, тя всъщност става още по-концентрирана — един към друг.

— Да — съгласи се Бей, нетърпелива да чуе още, защото Дан го казваше толкова точно; той сякаш резюмираше живота й.

— При теб трябва да е било още по-силно. Защото след Ани си имала още две.

Бей кимна.

— Шон много искаше да има син — обясни тя. — Наистина искаше момче. Никога няма да го кажа на Ани, но той го искаше от самото начало. А ти?

Дан поклати глава.

— Аз исках Елиза. Само Елиза. Момче или момиче, това нямаше значение.

— Така казваше и татко. Мама разказваше, че винаги се вбесявал, когато някой го попитал дали не е искал да съм момче. Но Шон…

— Да?

— Когато се роди Ани, Шон беше много щастлив, дори по-щастлив отколкото при раждането на Били. Тогава си мислеше, че семейството ни е съвършено — момиче и момче. Искаше да спрем.

— Но си имате и Пиджийн.

Бей кимна. Размърда пръсти. Те бяха толкова измръзнали.

— Да, аз родих Пиджийн. Не я очаквахме и…

Дан изчака.

Бей не можеше да събере сили да му каже, че Шон не е искал трето дете. Изобщо не искаше и това беше източникът на много кавги, повратната точка в отношенията им: буквално минутата, в която те се влошиха най-много.

— Шон винаги държеше много на външния вид. Смяташе, че третата бременност е… грешка. Че може да се отрази „зле на здравето ми“.

— И стана ли така? — попита Дан.

Бей се разсмя.

— Не. Отслабнах толкова лесно след Ани, но след Били беше наистина трудно. Нали разбираш, две деца, а кариерата на Шон го задържаше все повече в банката. Е, добре, стана много по-трудно да излизам да плувам и да тичам. А после родих Пиджийн и с нея напълнях още повече отколкото преди. Чарли не напълня ли с Елиза?

— Двайсет и осем килограма, така мисля. Постоянно й давах сладолед. Обичаше орехов сладолед.

— По-лесно е да отслабнеш след първото — каза Бей, спомняйки си колко ужасни бяха нещата след раждането на Пиджийн. Как Шон я караше да се чувства дебела и грозна, как престана да желае да прави любов с нея. — Обаче опитах.

— Какво значение има? — попита Дан. — Всичко е за доброто на бебето, нали така? Важното е, че си имала семейството си.

Бей кимна. Приключи с бирата си, когато банджото започна да свири „Когато светците маршируват“. Беше шумно и дрезгаво и всички в кръчмата припяваха, с изключение на нея и Дан. Тя наистина искаше да се присъедини към другите, но продължаваше да си спомня онази ужасна година след раждането на Пиджийн.

— Името й — каза Дан — е толкова красиво.

Бей кимна и се усмихна.

— В колежа играех Пиджийн в „Плейбоят на западния свят“. Чудесна пиеса. Знаеш ли я?

Той кимна.

— Синдж. За да се свържа с ирландските си корени, веднъж ходих до островите Ерън.

— Спомням си. — Тя толкова се развълнува, когато той й изпрати писмо от там.

— Веднага след лятото си в Хабърдс Пойнт — продължи той. — Реших да попътувам шест месеца, преди да сляза в реалния живот. Ти била ли си там?

— Не — отвърна Бей. — Винаги ми се е искало.

— И защо кръсти дъщеря си на тази героиня? Макар че името е толкова красиво, защо точно това? А не Маргарет или Маги или него друго, като Пег например?

Бей не отговори. Музиката се усили, стана по-зле. Сервитьорката донесе храната им, а Дан поръча още две бири. Бургерите бяха изключително вкусни и тъй като музиката бе много силна, Бей просто се хранеше и дори не се опитваше да говори. Дан също. Достатъчно им бе да седят там заедно.

Когато музикантът на банджото скъса струна и се наложи да я смени, Дан проговори:

— Нали знаеш, че островите Ерън са в залива Гелъуей?

— Така ли? — попита Бей и вратът й пламна.

— Прекарах по-голямата част от времето си на Айнишмор. Дотам се стига с ферибот от пристанището на град Гелъуей.

— Беше ли красиво?

— Напомняше ми за Хабърдс Пойнт. С много скали и бистра студена вода, с борове и дъбове. Докато бях на ферибота, си мислех за крайбрежието в Кънектикът. Мислех си за теб.

— За мен? — попита тя.

— Да — отвърна той. — Защото това бе заливът Гелъуей.

Бей сведе поглед към масата. Тя бе добре лакирана и блестеше от светлината на огъня. Сърцето й биеше бързо и тя изведнъж се уплаши да вдигне поглед. Стисна ръце в скута си и си спомни как той я държеше, шокирана от силното си желание да го направи отново.

— Понякога се чудех дали това не е причината да отида в Айнишмор — продължи той. — За да имам възможност да плавам през залива Гелъуей. Макар да можех да посетя цяла Ирландия, а роднините ми са от Дъблин и Кери… Исках да получиш писмо от Ирландия… от тази част на Ирландия.

— Бил си привлечен към островите Ерън от духа на Джон Милингтън Синдж — предположи Бей.

— А не защото исках да посетя твоя залив, Гелъуей?

Тя поклати глава и пулсът й се ускори.

— Не — отвърна. — Синдж те е убедил.

— Той ли те убеди да кръстиш най-малкото си дете Пиджийн?

Изведнъж Бей пламна и главата й се замая. Огънят бе прекалено силен или те седяха твърде близо до него. Музиката бе твърде силна, тълпата — прекалено буйна. Тя имаше нужда от въздух и Дан разбра това. Извика за сметката и остави парите на масата. Групата засвири „Няма ли да се върнеш у дома, Бил Бейли?“, когато двамата излизаха.

— Какво има? — попита Дан, водейки я към пикапа си.

Емоциите изпълниха гърдите й. С Шон постоянно посещаваха „Кроуфърд“, когато бяха млади. Обичаха музиката и бирата, безплатните пуканки, шейната отвън. Веднъж Шон я завлече в шейната, наметна ги с палтото си и я целуна страстно, докато хората сновяха по главната улица на Хотърн.

— Не вярвам, че тази шейна е прекосила някаква замръзнала река — заяви изведнъж тя. — Не вярвам дори, че е толкова стара или че между генерал Джонсън и Даяна, как й беше името, е имало някаква голяма любов.

— Така ли?

— Не. Не вярвам, че някой е обичал някого чак толкова много — че да поеме риска да мине точно покрай вражеския лагер, за да занесе коледните си подаръци.

Дан замълча. Отвори вратата на пикапа и й направи път да влезе. Тя го наблюдаваше как заобикаля колата и потреперваше във влажния студ. Улиците заблестяха от дъжда, а падналите мокри листа се смъкнаха от тротоара.

— Направил го е — заяви тихо той и запали мотора.

— Откъде знаеш?

— Защото Даяна, как й беше името, е била прапрабаба на Елиза. А тяхното дете, първата Елиза, се е омъжила за първия Объдая Дей.

— Наистина ли? Чарли произлиза от такова семейство?

— Да — потвърди Дан. — Съвсем синя кръв.

— И историята е вярна? Генералът е рискувал живота си, за да й занесе коледния подарък?

— Да. Сребърна чаша, изработена от един от най-добрите майстори в Нова Англия. Казвал се е Пол Ривиър. Поръчана била специално за нея.

— И какво е станало с чашата? — попита Бей.

— Тя принадлежи на Елиза. Аз все си мисля, че трябва да я дарим на някой музей.

— Не мога да повярвам — прошепна Бей. Сърцето й заби толкова несигурно, сякаш стоеше на ръба на много стръмна скала и можеше да падне при всяко погрешно, движение. Отклони поглед от Дани, притискайки чело в студеното стъкло. Ако такава любов между генерала и първата Елиза е била възможна, какво се бе случило с нея и Шон?

— Разкажи ми за името на Пиджийн — прошепна Дани и изведнъж тя усети как той хвана ръката й и я дръпна през седалката.

— Ирландско е — прошепна тя.

— То означава нещо за теб. Ани и Били — Ан и Уилям. Тези имена са добри и силни, но те са едно, а Пиджийн е нещо друго. Разкажи ми, Бей.

— Така се чувствах — обясни тя, нуждаейки се от студеното стъкло, за да я задържа в реалността, да я предпази да не се разпадне. — Когато забременях за трети път, Шон се промени и се нуждаех от силно име за бебето си… Били беше роден… той си имаше своя син и го обичаше толкова много, но сякаш вече не се нуждаеше от мен.

— Но той е, трябвало е да…

Бей поклати глава и все още не поглеждаше към Дани. Спомените бяха толкова болезнени.

— Престана да ме желае. Нуждаеше се от мен като майка на децата, но не ме желаеше. Мислеше ме за дебела, скучна, сякаш единствените ми интереси бяха млякото и пелените. Когато искаше да се забавлява, търсеше някой приятел. Първо момчетата, хлапетата, с които бяхме израснали, които също си имаха деца. Шон вземаше някой от тях и излизаха да плават…

— Докато ти беше бременна?

— Да. Казвах си, че е заради това, че съм толкова огромна. След като бебето се роди, реших, че трябва да отслабна. И го направих, върнах си предишните килограми. Виждах го как се обръща, когато се събличах; как не може да спи в леглото до мен. — Детайлите бяха толкова болезнено интимни, но дъждът барабанеше по покрива на пикапа, а Бей не можеше да спре думите дори и да искаше. Те трябваше да излязат и тя ги пусна.

— Имаше — то дори не беше истинска връзка. „Нещо“. Напил се и се прибрал с едно момиче след коледното тържество в банката. Разбрах, защото тя му се обади у дома.

— Това е ужасно, Бей — възкликна Дан.

— Ти не би причинил нещо такова на Чарли, нали?

— Не, не бих — отговори Дан. — Никога не бих й причинил това.

— Е, Шон го направи тогава и отново на деня на Сейнт Патрик. Същото момиче… този път Тара ги видяла в кафето на „Тъмбълдаун“. Щях да го изритам. Но той обеща. Закле се.

— Тогава беше ли бременна?

— Да — отговори Бей и докосна корема си в мрака на пикапа, само за да си напомни, че от корема й бяха излезли три деца, че тя ги беше носила и ги бе носила с любов. Замисли се за последния месец, когато износваше Пиджийн, когато Шон се прибираше у дома всяка вечер — не защото искаше да бъде вкъщи, а от чувство за дълг, за лична отговорност, сякаш се бе заклел да бъде верен, да бъде добър съпруг, да бъде бащата, какъвто е бил преди.

Бей си представи Шон в креслото му край огъня, загледан в телевизора. Съсредоточен върху екрана, в баскетболните мачове и семейните сериали, върху всичко друго, но не и върху Бей. Опита се да разговаря с него за децата, за това как бебето закъснява със седмица, за работата му в банката и за това колко е страхотно, че са го повишили.

Опита се да разговаря с него за градината, за това как иска да направи градинка за всяко дете, за това как новото е толкова леко и жизнерадостно, че тя иска да има за него красиви, ефирни, пернати цветя като анемони, виолетки и делфиниуми.

Опита се да разговаря с него за това колко са щастливи заради това, че са се познавали винаги, че са свързани чрез историята, семейството и ирландските си корени, че си имат Хабърдс Пойнт като мястото, където са се срещнали и където децата им ще прекарат всичките си лета, а може би и ще срещнат любовта на живота си…

А Шон кимаше, държеше се учтиво и се взираше в телевизора, особено в слабите, красиви, едрогърди и небременни мажоретки на баскетболния отбор с такъв интерес и похот, че на Бей й идеше да строши телевизора — с ръжен, с бухалка, с градинското си гребло или дори с глупавата, егоистична глава на Шон.

Тя отиваше в спалнята си и страдаше сама. Скръбта й бе голяма; бе създала семейство с мъж, на когото изобщо не му пукаше за нея. Третото им бебе вече беше на път, а той не знаеше нищичко за нея. Чувстваше се така, сякаш те бяха два кораба, плаващи в различни посоки, напълно несвързани, с бездна без мост помежду им.

Тези часове бяха най-мрачните моменти в живота й — чувстваше се по-зле отколкото когато разбра за връзките му. Бей се изпълваше с дълбоко отчаяние, когато се изправеше пред истината за живота си, за брака си.

И в този момент въздухът проблесна с много типична ирландска магия. Бей си спомни как гледаше през прозореца, виждайки как блатото блещука под звездната светлина.

И Бей направи бързо емоционално пътуване към блатото и в залива Лонг Айлънд, където солената вода и река Кънектикът се срещаха при устието. Историята се разгърна назад и напред — по целия си път в бъдещето, когато децата щяха да са пораснали, щяха да играят на плажа със своите деца. И със завъртането на наносите Бей се замисли за своето име… Бей.

Замисли се и за всички онези страхотни дни, за мощните заливи по света, за заливите, раждащи миди и риба, за заливите, които осигуряваха пристанища за големите кораби: заливът Хъдзън, заливът Сан Франциско, заливът Фънди, заливът в Ница, Бискайския залив, заливът Гелъуей, заливът в Хабърдс Пойнт…

— По някакъв начин ти беше там — обърна се тя към Дани, а гласът и ръцете й трепереха. — В нощта, когато кръстих Пиджийн.

— Бях ли?

Те седяха в паркирания пикап. Бей си спомни края на онази нощ: как, след като Шон си легна и тя знаеше със сигурност, че бебето й е Пиджийн, се обади на Тара.

Двете изключиха телевизора. Тара го пренесе боса през копривата и го хвърли в соления поток.

— Беше — потвърди Бей.

— Как?

— Защото ми мина през ума, докато кръщавах дъщеря си Пиджийн, че Джон Синдж е бил изпратен през залива Гелъуей до островите Ерън от най-великия ирландски поет и как аз получих другото си име Гелъуей от теб. Така че някак си ти беше там.

— Разбирам — отговори Дан, пресягайки се през седалката. Бей направи онова, което искаше да направи от толкова много години: плъзна се право в ръцете му.

— Така ли? — прошепна тя и забрави нервността си, когато отметна глава, за да целуне единствения мъж, освен съпруга си, когото бе обичала.

— Да — прошепна той, — защото съм точно тук с теб.

„Той е истински ирландец“ — помисли си тя. Дани Конъли наведе лицето си към нейното и я целуна с такава жар и страст, които заличиха всяка година, спомен, събитие и тъга, случвали се в живота й.

Те се целунаха, независимата жена, която някога игра Пиджийн на Синдж и ирландският поет, строителят на дървени лодки и дъсчени пътеки, вдовицата и вдовецът, които се докосваха, дърпаха, стенеха и искаха много повече от това, което можеха да получат в пикапа, паркиран под уличната лампа в Хотърн.

Бей пъхна ръце под грубото му яке и докосна едно копче на ризата му. Помисли си какво би било да го разкопчае. Искаше да усети ръцете му — толкова груби от мазолите и толкова топли върху студената й кожа…

Кожа, която не бе докосвана толкова отдавна, сърце, което не бе докосвано дори още по-дълго. Устата му бе гореща върху нейната, а брадата му одраска лицето й. Тя искаше да го целува вечно, да усеща как гладкото й лице се драска в наболата му брада. Усещайки устните му върху своите, той я преобразяваше, караше я да се почувства отново жива! Ето какво беше това — нищо по-малко от магия, да бъде докосвана, когато си мислеше, че е мъртва, да бъде върната към живота…

Те се целуваха, толкова неочаквано и толкова страстно. Тя съзнателно искаше да забави това, защото имаха деца.

Децата.

Какво общо можеше да има една целувка с онези деца?

Бей не искаше да знае, но, разбира се, трябваше да знае. Парното издуха горещ въздух в запотения, студен пикап, а ръцете на Дан бяха толкова бавни и горещи, но в миг той усети електрическото напрежение, мислите за децата я спряха на място, по средата на целувката…

Тя се спря с мисълта за онази шейна, за прадядото на Елиза, който се стрелнал през снега с безценната си сребърна чаша за своята истинска любов… падащия сняг, замръзналата река, коледните ангели, пеещи отгоре, войниците, спящи в своя форт… Даяна — майката на първата Елиза — не е знаела дали любимият й генерал ще успее да стигне жив до нея…

„О, имало е такава любов“ — помисли си тя.

Това й позволи да забави ход, да не взема веднага онова, което искаше от целувката. Накара я да повярва в нещо по-истинско, което бе почувствала отдавна, преди години.

Вече не вярваше в любовта, в такава любов.

Вероятно не вярваше, колкото и да се опитваше, през целия живот на най-малката си дъщеря, през живота на Пиджийн.

— Добре ли си? — попита Дан. Беше притиснал мазолестата си ръка в хладната й буза.

— Толкова добре — отвърна тя. Знаеше, че очите й блестят, виждаше ги да се отразяват в неговите.

— Не трябваше да те целувам — каза той и поклати глава.

Тя се разсмя; искаше й се той да не беше казвал това, искаше й се и той да се почувства толкова невероятно и приказно жив като нея.

— Защо?

— Защото…

Изражението в очите му я изненада. Той бе погълнат от нещо, от нещо лошо. „Той не искаше да ме целуне, не ме желаеше, аз започнах“ — помисли тя изведнъж объркана, засрамена.

— Толкова много го исках, от толкова време — обясни Дан, посягайки отново към нея, но очевидно се сдържа. — Трябваше да те целуна, но трябваше да изчакам…

— До какво? — попита Бей.

Дан изглеждаше измъчен, явно се опитваше да реши нещо.

— Да ти кажа за Шон. Той дойде при мен, за да му построя лодка, но това не беше единствената причина.

— А каква беше? — попита тя.

— Твърде е сложно — отговори той.

— Трябва да знам — настоя тя и изведнъж усети страх.

— Иска ми се нито една от тези междинни години да не беше се случвала — простена той, хващайки лицето й в ръцете си. — Иска ми се да бях повярвал в онова, което знаех дълбоко в себе си още преди двайсет и пет години, че ти си единствената. Иска ми се да те бях изчакал да пораснеш…

— На мен също. Всичко, освен децата…

— Направих голяма грешка. Знаеш ли, когато ми казваше, че Шон лети твърде близо до слънцето?

— Да — отвърна тя, усещайки страх.

— Бях изкушен да направя същото.

— По какъв начин?

— Жена ми беше много богата. А твоят съпруг надзираваше фонда й. Той… мисля, че той искаше да се замеся с него в нещо незаконно.

— Не ми казвай това — извика тя и наведе глава, защото не понасяше мисълта за него като такъв.

— Бей, моля те слушай. Нищо не се е случило. Обаче бях изкушен. Изслушах го, премислих нещата и му казах, че не се интересувам.

Тя замълча, а сърцето й биеше силно.

— Бей?

— Закарай ме у дома, Дани — прошепна.

Но Дани Конъли се наведе, прегърна я и я целуна отново. И въпреки всички въпроси и съмнения тя отвърна на целувката му.

24.

— Тара — извика Огъста от будоара си. Беше се увила в тъмносиния плат — шифон ли беше, тафта ли? Никога не можа да го запомни. — Тара, скъпа! Можеш ли да ми помогнеш?

— Огъста, какво е станало? — попита Тара, притичвайки от банята. Миришеше на лимонов препарат за почистване.

— Опитвам се да реша какво да облека за Тиквения бал — обясни Огъста — и имам този чудесен плат от тъмносиня тафта — или е шифон? — който Хю ми купи от Венеция на едно от онези художнически пътувания. Помислих си: „Огъста, скъпа, сега или никога.“ Тъй като темата тази година е „Вещерство“, какъв по-добър цвят от синьо като нощното небе? Благодаря ти, скъпа — кимна тя, след като Тара я разви.

— Готово — каза Тара.

— Мили боже! — възкликна Огъста и се отпусна върху басмения шезлонг. — Мразя това усещане да съм като в капан… като затворничка…

— В синя тафта — усмихна се Тара.

Огъста въздъхна. Децата й винаги я смятаха за лекомислена — постоянно се подготвяше за следващото парти, приготвяше костюма си за следващия бал, бродираше още възглавнички. — Сега Тара явно беше на същото мнение.

— Животът не е само маскени балове — отбеляза старицата. — Наистина се опитвам да върша добри дела.

— Ти даде шанс на Бей — припомни й Тара. — А тя обича работата си.

— Е, тя е невероятно талантлива. Наблюдавам я през прозореца, нали разбираш? — Така се справя със земята и растенията… земята е нейното платно. Повярвай ми, познавам художника веднага щом го видя. Обожавам да гледам как художниците работят, когато са в своята стихия и в контакт със своята муза. Нямам търпение да видя как платното й ще оживее, ще разцъфне през пролетта.

Тара кимна, доволна и горда с приятелката си.

— Как се справя Бей — попита след момент възрастната жена. — Емоционално и финансово?

— Тя е силна — каза само Тара.

Огъста се възхищаваше от сдържаността й. Верността към приятелите бе най-важното нещо; тя винаги учеше дъщерите си на това. Вярност и любов.

През годините бе научила толкова много за любовта. Някога си мислеше, че тя е само между мъжа и жената, че романтичната любов е истинската любов, че всичко останало е второстепенно. Също така умееше да мрази силно. Жените, които бяха преспали със съпруга й, мъжа, който бе нахлул в кухнята й преди толкова години с пистолет и с желание да убива.

Децата й, прекрасните й и чудесни дъщери, я научиха да прощава. Да прощава на всички и да ги обича. Не бе ли в това смисълът на живота? Да преодолееш своето страдание, да се опиташ да обичаш и да даваш на другите?

Огъста въздъхна. Тези мисли я изтощиха. Обаче бе направила прогрес като човешко същество, като мислеше за Бей и за семейството й вместо за костюма си за Тиквения бал.

Но всички добри мисли трябваше да имат своя край и Огъста си пое дълбоко дъх и стана. И отново започна да се увива с плата. С темата „Вещерство“ и като вдовица на Хю Ренуик смяташе да се облече като вещица в някоя известна картина.

Дали да бъде „Летят вещици“ от Франциско Гоя? Или „Четирите вещици“ от Албрехт Дюрер — която й бе особено любима — щеше да е толкова забавно да шокира всички, като се появи гола? Или — заради шока и забавата — в „Неприличната целувка“ от Франциско Мария Гуазо в Милано?

— Тара, какво ще облечеш на Тиквения бал?

— Не съм сигурна дали ще ходя — отговори тя, докато сгъваше и прибираше кашмирените пуловери на Огъста в чекмеджето.

— Може би трябва да поканиш агент Холмс. — Като видя изненадания поглед на Тара, тя допълни: — О, да. Засегнах чувствата ти. Той определено може да завърти главата на някоя жена.

— Той завъртя моята, но аз не съм завъртяла неговата.

— Скъпа, сигурна съм, че си. Но той се притеснява от конфликта на интересите. Или да не изглежда неправилно. Защо просто не отидеш и не му кажеш, че Тиквеният бал ще е едно страхотно място, където ще може да се срещне с всички престъпници с бели якички в Блек Хол? Можеш да бъдеш неговата Мата Хари и да му помогнеш да работи под прикритие.

— Ще си помисля за това.

— Е, ще трябва да дойдеш на бала дори и без него — заключи Огъста. — Ти си млада, жизнена и свободна. Трябва да вземеш и Бей. Огромна тежест е в този град да се превърнеш в професионална вдовица — знам го, повярвай ми. Но както и да е, тя трябва да дойде.

— Шон е мъртъв едва от пет месеца. Не мисля, че ще иска.

Огъста въздъхна отново. Само да можеше да внуши на тези млади жени, че животът се изнизва ужасно бързо, че е твърде кратък. Човек никога не знае дали ще дочака до следващия Тиквен бал. Той винаги се провеждаше през ноемврийската нощ с пълна луна, точно преди Деня на благодарността, и докато той бе смайващо романтичен, смисълът бе да се отпразнуват плодовете на живота.

— Тя трябва да дойде — заяви твърдо Огъста. — И ти трябва да я доведеш там.

Тара се засмя:

— Последния път, когато се опитах да се намеся в живота й, едва не изгубих приятелството й. И твоето.

— Добре. Виж как се обърнаха нещата: тя е щастлива, аз съм щастлива. Градината ми ще се превърне в едно земно удоволствие. Ох! — възкликна Огъста, изумена от великолепието на своето подсъзнание.

— Какво има, Огъста?

— Това е то! Йеронимус Бош — „Градината на земните удоволствия“. Една от грешните картини, създавани някога. Триптих на съзиданието, рая и ада… обрисуване на света с прогресията на греха. Греховни удоволствия! Ще бъде чудесно. Сега аз съм много стара, но, скъпа, в този град няма човек, който да е участвал в повече греховни удоволствия от мен. Ще облека тъмносиня пелерина и ще нося магическа чаша. Което ми напомня!

— Какво, Огъста? — попита Тара.

— Намери ли вече чашата ми от Флоризар?

— Сребърната чаша…

— Все още не мога да я открия! Търсих я навсякъде. Би била чудесно допълнение към костюма ми. Какво е една вещица без вълшебната си глътка отрова?

— Днес ще потърся по-внимателно, Огъста — обеща младата жена. — Не може да се е скрила вдън земя.

— Последния път, когато си спомням, че я използвах, беше, когато Шон Макбий се отби през седмицата, преди да изчезне. Да ме завлече, както се оказа, но тогава си мислех, че само иска да подпиша чековете, за да премести парите от едно място на друго. Вдигнахме наздравица за успеха, за моята печалба…

— О, Шон! — въздъхна Тара, затаила дъх.

— Не може просто така да е взел чашата ми от Флоризар — отбеляза Огъста. — Той не беше клептоман в крайна сметка. Мошениците с бели якички не си цапат ръцете с истински кражби…

Двете жени се замислиха върху идеята за кражбата — актът, когато някой човек взема от друг, независимо дали от банковата му сметка или от доверителния му фонд, от портфейла или от джоба му, или от стените на музей, от сейфа на някой бижутер — независимо дали това ставаше на „Сан Марко“, на „Вандом“ или на „Хълма на светулките“. „Как“ и „къде“ нямаха значение, в крайна сметка без значение беше и „защо“.

— Кражбата си е истински грях — отбеляза Огъста. — Не е земно удоволствие.

— Знам.

Възрастната жена си пое дълбоко дъх и го изпусна.

— Аз имам толкова много неща — продължи. — Събирането е житейски факт… и не е добър факт. Когато отида на небето, Свети Петър няма да ми позволи да занеса картините на Хю, снимките на моите момичета, черните си перли или чашата си от Флоризар.

— Не, предполагам, че няма.

— Но съм сигурна, че няма да пусне Шон с откраднатите пари.

— Ако изобщо приеме Шон — отговори тъжно Тара.

Джо Холмс си мислеше, че Блек Хол вероятно е приятно място за живеене — красиви къщи, гледки, магазини, училища, ресторанти, музикални магазини — но като място за временно назначение той бе доста самотен и се въртеше около двойки или семейства.

Седна зад бюрото си, пиеше още една чаша кафе от съседното заведение и вършеше онова, което агентите на ФБР правеха най-добре: подготвяше документацията.

Една от последните приятелки на Джо винаги отваряше вратата с очакване в очите, сякаш се надяваше да види Джеймс Бонд или поне Томи Лий Джоунс. Когато разбра, че по-голямата част от работата му е свързана с непочтени счетоводители, а не с големи филмови шпиони, тя го замени с адвокат.

Бащата на Джо го научи, че е много по-вероятно адвокатите да притежават коли „Остин Мартин“ отколкото агентите от ФБР. Също така беше много по-вероятно да ги изпращат на секси мисии, включващи луксозни хотели с басейни и фини чаршафи, и скъпи питиета в баровете. Ако агентите от ФБР трябваше да проследят някой заподозрян из страната — дори да отсядаха в евтините хотели на летищата — намирането на началник, който да подпише заявката за разходите, беше точно толкова вълнуващо колкото и самото разрешаване на случая.

— Не го правиш заради блясъка — каза бащата на Джо веднъж, когато Джо се оплакваше от постоянното пътуване. — Правиш го, за да хванеш лошите.

— Знам, татко — отговори тогава той. — Точно като теб.

— Гордея се с теб, сине — похвали го баща му.

Това наистина бе достатъчно като компенсация за долнопробните мотели и заведенията за бързо хранене.

Навън сега плющеше дъжд. Времето отговаряше на настроението на Джо, докато отново се ровеше в документите на Шорлайн Банк. Объркваше го фактът, че Шон е върнал десет хиляди долара в една от отбелязаните сметки.

Дали беше възнамерявал да ги премести някъде другаде, да ги обърне в брой по-късно? Джо не беше сигурен. През миналия май Шон бе взел шестстотин долара от една сметка в петък и ги бе върнал следващия понеделник. Какво бе причинило тази промяна в поведението му? Джо се ровеше в извлеченията от сметките, търсейки отговори. Можеше ли да има нещо общо с мистериозната жена — „момичето“? Или с Ед?

Все още нямаше ясно определение за Ед. Прякорът на Ралф Едуард Бенджамин беше Ред, съкращение от двете имена, както и споменаване на цвета на косата му[1] Оставаха Едуардо Валенти и Едвин Тейлър, но и двамата не изглеждаха обещаващи. Валенти е бил в Колумбия до май, а досието на Тейлър изглеждаше безупречно.

Джо се протегна, заслушан в падащия дъжд. Поне не трябваше да робува в някоя мокра градина като Бей Макбий. Тази седмица ходи два пъти до „Хълма на светулките“. И двата пъти я видя да работи навън.

Втория път видя Тара О’Тул да тича към приятелката си. Образът се запечата в съзнанието на Джо: тя приличаше на младо момиче, дива и невъздържана, безразлична към поройния дъжд. Дългите й крака, нежните ръце, черната коса…

А миналата нощ той я сънува.

Всъщност ги сънува. Двете най-добри приятелки, попаднали в центъра на разследването му. В съня му всички те седяха в лодка в Залива. Джо бе съпруг на едната — странна идея. Той беше на щурвала и лодката пореше вълните. Откъслечни спомени, погребани отдавна, от палубата на бащината му рибарска лодка, изплуваха и го завладяха. Радостта от това да си в морето, да се гониш с вятъра.

И двете жени бяха там. Бей — облегната на преградата, Тара — прегърнала през врата Джо. Вятърът рошеше косата му, гъделичкаше ухото му. Не, това беше целувка. Усещането беше толкова истинско, а целувката й бе по-силна дори от вятъра и го раздвижваше както вятърът движеше лодката им.

— Джо — прошепна тя в ухото му, — не е нужно да управляваш повече. Просто отпусни ръце от щурвала… давай напред…

Но ръцете му не успяха да отпуснат хватката си; той трябваше да държи здраво, да направлява лодката. Тя погали врата му, гърба му; той искаше само да я грабне в прегръдките си, да я събори долу, да съблече дрехите й, да прави любов с нея, със своята съпруга.

Тара О’Тул Холмс. Изглежда, тя прекарваше доста време при Анди. Вчера обсъждаше с една служителка нещо, наречено „Тиквен бал“, и сякаш нарочно искаше Джо да я чуе. Какво ли имаше предвид? Дали искаше той да й предложи да я заведе? Много тъжно, но срещите с участници в разследването бяха против политиката на Бюрото.

Но нямаше по-мъчителна мечта от тази…

Джо се събуди щастлив, но после усещането за връзка се прекъсна. Беше притискал до гърдите си мотелската възглавница, сякаш бе Тара.

Чудеше се дали би искал да прекара известно време с нея, да отиде с нея до къщата на Бей в някоя прекрасна есенна вечер. Достатъчно често ги виждаше да седят там заедно с децата на Бей. Двете вечни приятелки с такива красиви усмивки и дух, препускащи през боклука, който Шон Макбий им бе оставил. Джо никога не би причинил това на жената, която обичаше.

Просто не би го направил. От друга страна, не можеше да разбере защо един добър човек като него имаше толкова малко късмет и не можеше да си намери момиче като Тара, което да обича. Имаше големи изисквания. Родителите му се обичаха толкова много и той знаеше, че не може да се задоволи с нищо по-малко от това. Знаеше, че се нуждае от жена като майка си, която да разбира лудия живот на един агент от ФБР и да не се плаши от мъж, който носи 10-милиметров пистолет, когато излиза да купи литър мляко.

Чудеше се дали внучката на стрелец номер едно в страната ще може да се справи с това. Може би трябваше да започне, шокирайки Тара О’Тул — да се появи на Тиквения бал и да я покани на танц.

Отмести документите си настрани и посегна към сейфа.

Беше успял да проследи офшорните сметки на Шон до една банка в Коста Рика — където шансовете за получаване на достъп бяха близки до нулата. И особено защото кодът изискваше допълнителен номер за достъп, който Джо не притежаваше. Задейства отварянето на тази сметка и това или щете да стане, или нямаше. Бюрокрация.

Може би трябваше да отиде лично до Коста Рика. Можеше да вземе и Тара. Тя щеше да оцени колко прекрасно е мястото. Тропически рай, магнит за летовниците: разположено между Тихия океан и Карибите, страхотни плажове, риболов, хотели, романтична разходка под лунната светлина.

Но тя също бе и Мека за мошениците. Мошениците обожаваха Коста Рика.

От там не ги екстрадираха, имаха си сигурни банки, получаваха евтина помощ и благоприятни курсове за обмяна, така че с милион американски долара там много бързо можеше да се купи луксозен живот. Баровете бяха пълни с престъпници с бели якички, които вземаха семействата и парите си и правеха големия пробив — избягваха от съдебно преследване или от затвора. Седяха си по цял ден в баровете, под палмите, говореха си безкрайно как са успели, за изкуството на измамата, на присвояването, за това как са оскубали хората, които са им вярвали най-много.

Половината от тях вярваха в собствените си истории, в собствените си номера — че не са искали да вземат парите на никого, че ако жертвите не са станали нетърпеливи, те са щели да ги върнат. Другата половина знаеше, че са лъжлива, крадлива пасмина, но не им пукаше, защото не ги бяха хванали. Или бяха, но те бяха успели да се измъкнат.

Джо се замисли за първата половина, която действително бе най-опасната.

Мошениците, които мамеха себе си, бяха много по-лоши. Защото оправдаваха всеки свой ход. Всяка кражба, всяка лъжа.

Шон Макбий бе един от тях. Джо познаваше толкова добре този тип хора. Човекът бе инвестирал толкова много в представата на другите за него; иронията в това престъпление бе, че той вероятно е искал повече пари, повече играчки, за да си спечели повече приятели, партньори за голф, които да се възхищават на вкуса и остроумието му. В същото време копелето вече си е имало един рай в собствената си къща. Какъв глупак…

Джо обърна внимание на писмата от Дан Конъли до Бей, съпругата на Шон.

Писмата са били важни за Шон и Джо започваше да добива представа защо. Четейки ги, той разбра, че Дан Конъли е много различен от Шон. Дан притежаваше нещо, което Шон бе искал, и Джо си помисли, че Шон е проучил писмата, за да влезе в съзнанието на Дан, да разбере от какво се нуждае той, за да може да го манипулира. Колко от мотивацията му бе свързана с ревността — с това, че някога Дан и Бей очевидно са били свързани?

Джо не беше сигурен; не беше сигурен и в това доколко бе успяла манипулацията. Обърна се към сребърната чаша и се втренчи в нея.

Знаеше, че тя се нуждае от повече анализ. Изпрати снимки до художествената лаборатория, надявайки се те да проумеят какво означават трите белега на ръба. Ако можеше да проследи чашата…

Сейфът на Шон Макбий бе като стаята с трофеи на серийните убийци. Джо не беше сигурен какво означава всеки един от трите предмета, но знаеше, че символиката може би е по-важна от действителната им стойност. Чудеше се дали другаде има повече сребро: например сребърната купа на Фиона.

Може би пазенето на трофеи бе връзката с партньора на Шон, ако имаше такъв; или може би това бе застраховката на Шон срещу предателство. Или може би бе техният начин да се перчат, да показват предимството си.

Номерът, писмата и чашата…

Джо почти имаше връзката — тя бе толкова близо. Но тя се оказваше толкова изплъзваща се, като Тара в съня му. Сега извади плика, който намери на яхтата.

Загледа се в измъчените бележки на Шон по корицата и в полетата — кога ги беше направил? Момичето… и Ед. Вътре — сметките, които бе започнал да връща. Прелиствайки, Джо изчисли датите.

Ами ако Шон е започнал да изпитва вина за престъпленията си? Ами ако е решил да върне всичко, вместо да продължи да краде? Нали по време на един от първите разпити Бей каза на Джо, че Шон е обещал да се промени? От датите в папката изглеждаше, че той е започнал да прави точно това малко преди да умре, в края на пролетта.

Ами ако действително се е опитал да се промени — а на някого това не се е харесало?

Сърцето на Джо заби по-бързо и той разбра, че е на прав път. Ами ако „момичето“ изобщо не бе едно от завоеванията на Шон — а някоя жена, за която той е знаел, че е в опасност?

Бей например?

Или някоя от дъщерите им.

Втренчи се в пикапа. Каква роля играеше пикапът в случая? Нищо особено, ако не се брои ударът на Шарлот Конъли. Дали тя не бе убита от пикап?

Той прелисти папката — ето: микробус. Тя бе убита от тъмночервен микробус. Джо погледна рисунката на Шон. Може би микробус, може би пикап за доставки. Твърде голям капак, за да е микробус. Корабостроителен пикап? Все пак това бе всичко, с което разполагаше. Той затвори папката и реши да потегли на изток.

[1] Red — червен. — Б.пр. ↑

25.

Пейзажите на Кели бяха ярки, с тикви, копи сено и ябълки. Напълнила задницата на комбито си с тор и вар, Бей не можеше да се концентрира върху следващите летни цветя.

Непрекъснато мислеше за Дан. Усещането за ръцете му. Близостта им. Онова, което започна да й разказва накрая…

Тя се насочи към Ню Лондон. Карайки по кея, зави в паркинга на корабостроителницата „Елиза Дей“, паркира до пикапа на Дан и влезе вътре.

Застана в широката барака и започна да оглежда различните лодки в строеж. Две бяха стари, в процес на реставрация. Една нова платноходка изглеждаше готова за боядисване. Строеше се и нова малка лодка. Радиото беше пуснато. Следвайки звука, тя откри Дан изправен на стълбата до красива стара лодка. Сърцето й подскочи, щом го видя: широките му рамене и силните ръце, сините му очи, устните, които целуваха нейните.

— Здравей — извика тя.

— Бей — отвърна радостно той. Беше с джинси и пуловер, изцапани с лак. Слезе от стълбата, прескачайки по две стъпала. Погледите им се срещнаха, когато застана пред нея, но долови напрежението й и не продължи да я гледа.

— Красива е — смутено отбеляза Бей и посочи лодката.

— Шестметрова е — обясни той. — Красива, грациозна лодка. Изработена е от стари дъски, запълнени със суха плесен.

— Какво е това дърво? — попита Бей.

— Хондураски махагон. — Дан се усмихна широко. — Все още имаш око на познавач.

— Благодаря — кимна тя, но откри, че не може да отвърне на усмивката му. Усещаше сърцето си твърдо и тежко. Гърдите я боляха дори от дишането. Напоследък всичко бе много трудно. — Може ли да поговорим, Дани?

Той кимна и я поведе към канцеларията си. Тя отново се възхити на великолепното гравирано бюро — с тези легендарни морски същества то сякаш разказваше история. Настани се срещу Дан и си пое дълбоко дъх.

— Радвам се, че дойде — започна той.

— Аз също…

— Ако не беше дошла, щях да те намеря.

Тя кимна. Загледаха се един в друг, а неизказаните думи увиснаха помежду им. Тя се чудеше дали в него се води същата душевна борба като у нея. Беше се подготвила за този момент и знаеше, че не може да продължи с Дани, докато не разбере всичко.

— Кажи ми останалото от онова, което искаше да споделиш с мен. Какво искаше Шон? — попита тихо тя. — Объркана съм от всичко това.

— Знам. — Той вдигна меден инструмент от бюрото, намръщи се и го остави. — Това ме влудяваше. Опитвах се да разбера какво е имал наум и защо е дошъл при мен. Не съм казал нищо за това — предполагам, че съм искал да го забравя.

— Искам да разбера какво е станало — настоя Бей и го погледна в очите. — Аз… напоследък имам толкова малко доверие, Дани. Винаги съм мислила, че ти си единственият човек, който безусловно… — Тя заекна. — Вероятно не е честно, че те превърнах в свой идол. Никой не би могъл да достигне тези очаквания. Но трябва да те попитам нещо. Ти помогна ли на Шон?

— Да му помогна?

— Ти… разследването съсредоточи ли се върху теб?

— Не, Бей. Поне аз не знам — отговори Дани.

Бей отпусна глава с облекчение.

— Когато полицаите ми казаха, че Шон е вземал пари от клиентите си в банката, аз си помислих, че светът е свършил. — Бей си спомни шока от онези дни. — Наистина. После се появи ти и аз реших, че това е такъв дар, да се върнеш в живота ми като приятел…

— Аз все още съм ти приятел, но съм човек — отговори тихо той. Погледна към нея, а сините му очи бяха потъмнели от изтощение и вълнение. — Ще ми позволиш да ти кажа какво стана?

Тя кимна и подръпна сакото си.

— Искам да започнеш с това защо ме излъга, че не си виждал Шон скоро. Когато дойдох при теб за пръв път, ти каза, че не си го виждал, преди да дойде тук и да поиска да построиш лодка за Ани.

— Това беше вярно, Бей.

— Но ако той е бил попечител на фонда на дъщеря ти…

— Чарли се занимаваше с това — обясни Дан. — Парите идваха от нейното семейство и бяха много. Никога не съм се интересувал от тях. Знам, че звучи неискрено — и може наистина да е така. Имам предвид, че ми харесваше да не се тревожа за ипотеката като другите хора. Но аз имам доста прости вкусове — не държах да ходя на Бахамите или да си купувам БМВ или ролекс.

Бей кимна. Онзи Дан Конъли, когото тя познаваше, се интересуваше от вятъра, от звездите, от морето, от финия дървен материал, от добрите инструменти, от приятелството. В това отношение той бе толкова различен от Шон, за когото материалните неща означаваха успех, престиж — неща, на които придаваше все по-голямо и драматично значение.

— Дори Чарли не беше чак толкова впечатлена от парите или от онова, което можеше да се направи с тях. Мисля, че е така с хората, които са ги имали през целия си живот: те просто ги приемат като даденост и няма причина да ги излагат на показ. Аз имам този стар пикап вече цяла вечност; Чарли караше десетгодишен форд.

Бей кимна.

— Тя… Елиза… всички пари си бяха техни. Аз никога не съм искал да имам нещо общо с парите им и се гордеех с това, че не се нуждая от тях. Произлизам от работническо ирландско семейство и винаги сме си изкарвали хляба с труд. Дядо ми беше строител и той е гравирал това бюро…

— За нейния дядо… — Бей бе поразена от връзката.

— Бяхме две деца от срещуположните краища на града. Нейното семейство притежаваше огромната къща, а моето работеше в нея. Те бяха земевладелци, ние бяхме търговци.

— Тогава защо…

— Защо се оженихме? — попита Дани. Погледът му се насочи към снимките на лавицата. Чарли — руса и уверена, елегантна, но за Бей — студена; жена, която бяга, вместо да се справи с емоциите на дъщеря си. — Противоположностите се привличат, нали?

— Това е сигурно — съгласи се тя, мислейки за себе си и за Шон; денят и нощта.

Дани кимна.

— Аз бях онзи голям, недодялан герой на работническата класа с колан с инструменти, а Чарли беше дебютантката, току-що завършила училище, която винаги знаеше кой прибор да използва.

— Ти беше повече от това — неволно изрече Бей.

Дан сви рамене.

— Винаги имаше пречки. Аз съм ирландски католик, а тя е протестантка. Това създаваше много проблеми на религиозни празници и когато се роди Елиза. Но в общи линии ние ги преодолявахме. Научихме се как да се борим. Чарли не можеше да понася някой да повишава тон. Така че за мен най-лесният начин бе да оставя Чарли да спечели.

— Предаде се?

— Доста — отвърна той. — Когато тя е права, значи е права; а когато греши, тя пак е права, както се пее в песента. Може би просто се боях, че сме прекалено различни, че не сме един за друг — и не исках да се задълбочавам в този въпрос.

Бей зърна отражението си в стъклото на една снимка. Буйната й червена коса и луничките не оставяха съмнение за произхода й; тя бе от ирландски работнически род като Дан, като Шон. Но докато тя се чувстваше горда с корените си, Шон прекара целия си живот, опитвайки се да изтрие всички спомени за факта, че семейство Макбий не са били винаги членове на яхтклуба, членове на кънтри клуба „Хотърн Линкс“.

— Мислех, че сте били много щастливи — обади се Бей. — Заради начина, по който каза името й през онзи първи ден.

Дан кимна.

— Знам. Правя го. Опитвам да убедя себе си може би. Защото я обичах толкова много… в началото бяхме много щастливи и това продължи много дълго. Но около година преди смъртта й нещо се промени. Не знам какво беше, но знам, че се случи. Един ден се прибрах от работа, а тя не беше вкъщи. Елиза беше сама у дома, разстроена заради това, че майка й я няма.

— Познавам това чувство — отвърна Бей, мислейки за преживяванията на децата си в нощите, когато Шон не се прибираше.

— Чарли си дойде след около час, беше щастлива и развълнувана и не преставаше да говори за филма, който беше гледала. Забравих кой беше — но отишла с приятел. Каза…

— Помисли ли…

Дан поклати глава.

— Помислих, че е отишла с приятел. Точка. И до ден-днешен все още си мисля така.

Но в действителност не беше така — Бей виждаше това. Той полагаше всички усилия да излъже себе си.

— След това очите й бяха различни. Преди те винаги грейваха, като се приберях у дома. Но през онази година започнах да се чудя дали не мисли да ме напусне. Попитах я — дори я молих да ми каже. Чарли не харесваше молбите, не харесваше силните емоции… предполагам, че е била възпитана така. Задържай чувствата си, не позволявай на някого да види, че си наранен.

— Елиза, изглежда, може да ги изразява — отбеляза Бей.

— Аз исках да е така. Понякога й е по-трудно отколкото изглежда. Тя избухва, а после се затваря напълно. Нищо не влиза и не излиза. Но както и да е — да се върнем към последната година с Чарли; тогава работата ми наистина не вървеше.

И Бей отново разбра за какво говори той. Помисли си колко разсеяна бе тя, опитвайки се да помогне на децата с домашните им, да задържи нещата в нормалния им ритъм, същевременно обезумяла от безпокойство…

— Тревожех се, че я губя, и престанах да се грижа толкова много за работата си. Искам да кажа, че дървените лодки са красиви и за мен те са един труд, изпълнен с любов, но са нищо в сравнение със семейството ми.

— Но бизнесът ти е продължил да върви…

— Да — отвърна той. — Обаче сърцето ми не беше в него. Всичко това звучи като едно огромно извинение, знам — но не е. Не искам да е така. Просто държа да ти разкажа цялата история. Виж, Чарли инвестира в моята компания.

— Тази?

— Да. От нея не се изкарват много пари. Всъщност хората казват, че карането на лодка е прекалено скъпо и доста неудобно, че е по-евтино да застанеш под един студен душ и да късаш стодоларови банкноти. Е, строенето на дървени лодки доста прилича на това. Не е лесно да висиш цяла зима в тази неотоплена барака. През някои години изкарвам малка печалба, но обикновено, ако си възвърна разходите за лодките, се смятам за късметлия.

— Значи Чарли те е измъквала.

— Да. Тя ме финансираше. Никога не съм си мислил, че това я притеснява — всъщност си мислех, че й харесва. Казваше, че е романтично. Знаейки, че дядо ми е направил това бюро и че аз вървя по пътя му, като работя с дърво… правя класически лодки от нулата само с двете си ръце. Тя имаше моряци в рода си. Но това е вглеждане в миналото; може би забравихме да гледаме напред.

— Или в настоящето.

— Може би. Както и да е, тя започна да мърмори. Кой се нуждаел от още един класически корабен шедьовър? Зае се сериозно с финансите от фонда на Елиза, искаше да разбере механизма им — заговори, че смята да завърши магистратура по бизнесадминистрация. И аз изведнъж си помислих, че й се струвам само един работник с чук.

Бей се замисли за Шон, за надменното му отношение към работниците. Той наистина ги гледаше отвисоко, смяташе ги за по-нисша класа, въпреки че баща му беше железопътен работник.

— И така, през онази година аз наистина обърках нещата. Взех твърде много поръчки и оплесках някои от тях. После обърнах другата страна — изобщо престанах да приемам поръчки. Парите, които бях спечелил, бързо свършиха. И трябваше да помоля Чарли за още от фонда, само за да покрият дълговете ми, сметките, с които изоставах. А те се трупаха като лавина.

— Тя беше ли разстроена?

Дан се втренчи в бюрото, сякаш право в очите на Посейдон.

— Това е почти най-лошата част. Тя изобщо не изглеждаше разстроена. Изглеждаше й забавно.

— О…

— Сякаш не искаше да взема това насериозно; сякаш моята работа винаги е била хоби и се нуждаехме от още пари, за да може тя да продължи. Изглежда, вземаше толкова много повече от хората, с които се срещаше в банката, от адвокатските кантори — за „да набере скорост“, както го наричаше, имайки предвид фонда на Елиза.

— Шон? — попита Бей. — Той беше ли един от тези хора?

Дан кимна.

— Да. Спомнях си го отпреди. Тогава не го харесвах. Не знаех, че вие двамата сте се оженили. Не бях го виждал през всичките тези години, но тя говореше много за него. Колко услужлив бил, колко добре се справял с парите, как я насърчавал да получи образование заради фонда, как искал да й помогне.

Бей беше виждала Шон в действие; някога това й изглеждаше привлекателно. Той имаше дар слово и бе страхотен, когато искаше да убеди хората, че са много умни, че той може да се поучи от тях, че ако обединят сили с него, те могат да се превърнат в страхотен екип. Качеството, което го превърна в изключителен бизнесмен. Но с Чарли… тя беше толкова красива, аристократична и притежаваше всичко онова, което Шон искаше да бъде… може би с нея той наистина е имал предвид всичко, което е казвал.

— Мисля, че съпругът ти искаше да спи с жена ми — каза Дан.

— А мислиш ли, че наистина го е направил?

Той поклати глава.

— Не. Кълна се, щях да го разбера. Познавах Чарли толкова добре. Можех да я чета като книга. Знаех, че се вълнува от всичко, което той знае, от това колко умен бил във финансовия свят — всичко това я забавляваше. Мисля, че вниманието му я ласкаеше.

Бей се присви, като си представи, но повярва напълно на това.

— Дълго преди да го срещна отново — продължи Дан, — исках да го убия. Мислех, че сваля Чарли и макар да не вярвах, че тя ще се поддаде, не харесвах онова, което той причиняваше на семейството ни.

— Съжалявам.

— Вината не е твоя, Бей. Добре — всичко това е само фонът. Ето останалото.

Бей се напрегна, докато наблюдаваше лицето на Дан.

— Чарли почина. Дори не искам да се впускам в подробности какво бе това — за мен и за Елиза. Бизнесът ми беше на ръба почти година, но след това той тръгна направо към ада. Станах попечител на мястото на Чарли — имах възможност да използвам парите на Елиза. Един ден се обадих на Шон да видя как мога да заема няколко хиляди долара от фонда — над онова, което ми плащаха — за да покрия един чек. Той се появи тук на следващата сутрин.

— О! — възкликна Бей. Шон бе видял възможност.

— Съчувстваше ми, беше настроен някак си дружелюбно… оглеждаше се, възхищаваше се от лодките.

— Макар че не си падаше по дървени лодки — отбеляза тя.

— Никога не се знае. Започнах да си мисля, че съм грешал за него. Изведнъж се сдобих с нов най-добър приятел.

— Наистина ли го чувстваше така? — попита скептично Бей. Все пак искаше да повярва, че някой е видял нещо добро и истинско у Шон.

Той поклати глава почти тъжно, не искаше да я разочарова.

— Не. Знаех, че крои нещо. Играеше си с мен — усещах го. Но самият аз бях доста отчаян — на Елиза й беше толкова трудно. Усещах, че ще изгубя всичко, ако не измисля нещо.

— Фондът…

Дан кимна.

— Всички тези пари просто си стоят в банката — обясни тогава Шон.

— И ти какво направи?

— Мислих за това цяла нощ. Тъй като той наистина не предложи нищо, нищо не изглеждаше незаконно, аз си помислих, че наистина говори сериозно, че има начин да се направи нещо, за да мога да използвам парите — да заема от фонда — и да ги върна. Но на следващия ден му се обадих.

— На Шон?

— Да. И му казах да забрави за заема. Не исках парите. На следващия ден той се появи отново.

— Тук?

Дан кимна.

— Каза, че искал да ме наеме да построя лодка за дъщеря му…

— Поне го е направил.

Но Дан поклати глава.

— Не, Бей. Мисля, че беше претекст — причина да дойде тук. Каза, че Ани харесвала лодки, но че не била много активна — че вероятно нямало да използва много лодката.

— Това копеле! — извика Бей.

— Знам. И двамата го знаем. Когато каза това, аз наистина разбрах, че той иска нещо лошо. Опитваше се да ме проучи — да види от колко пари се нуждая, доколко далеч съм готов да стигна. Използваше дъщеря си, а аз щях да използвам моята.

— Но ти не си…

— Не. — Поклати глава. — Дори не трябваше да си го помислям. Но преминавах през трудности и бях толкова уплашен, че ще изгубя това място, ще изгубя препитанието си. Дъщеря ми имаше всичките пари, от които някога щеше да се нуждае, а аз си мислех как ще я издържам. Исках тя да се гордее с мен, с това, което правя.

— И какво поиска от теб Шон?

— Каза, че като попечители ние можем да създадем бизнес и да използваме пари от фонда на Елиза. Аз се замислих: вероятно можех да го направя веднъж, като вземех заем от главницата. Той предлагаше — петдесет, сто хиляди.

Бей скръсти ръце. Мразеше Шон заради това, че се бе опитал да накара Дан да вземе пари от собствената си дъщеря.

— Помислих си, какво пък, ако го направя за една година? Може би за шест месеца. Да действам агресивно и да започна да продавам лодки. Ще съкратя разходите за материали, може би ще използвам по-евтино дърво. Клиентите ми са богати собственици на яхти и не се плашат от големите сметки. Ще си направя по-добро счетоводство, ще си събера някои дългове — започнах да си мечтая за всичко това.

Бей слушаше и й се искаше Дан никога да не си е помислял за това.

— Шон каза, че в сравнение с онова, което е в главницата на фонда, това било нищо.

— Какво искаше в замяна?

— Като се замисля, смятам, че искаше да използва фонда като холдингова компания. Попита как бих се почувствал, ако там има някои непознати депозити и тегления, стига те да не засягат дългосрочната стойност на фонда. Казах, че не се интересувам.

— Просто така?

Той кимна.

— Щом зададе въпроса, разбрах, че иска нещо нередно. Не разбирам от банкиране, но усетих погледа му. Той прикри това веднага — уговаряйки ме да построя лодката.

— Този гадняр — възкликна Бей. — Тя направи онази лодка.

— Знам — отвърна Дан. — Казах му, че не е нужно да я задържам — че ако само ми я покаже, аз мога да изчисля размерите в по-голям мащаб и да построя нещо наистина красиво за Ани.

— И си мислиш, че цялата работа е била претекст за него за… какво? Да пере пари? — попита Бей.

— Нямам никакво доказателство. Просто така ми изглежда сега, когато се опитвам да свържа нещата.

— Защо не каза на полицията?

— Защото съм попечител на Елиза. И се чувствах зле заради това, че го обсъждах с него дори за кратко. Просто исках всичко това да изчезне.

Бей трепереше отвътре. Съпругът й е кроял всичко това, работел е върху него през цялото време, а тя дори не беше забелязала? Втренчи се в Дан, мислейки си за това колко влюбена беше в него като млада и колко добре се чувстваше в прегръдките му онзи ден. Искаше да го види като герой… безкористния идеалист… Изправи се и започна да крачи.

— Защо ти? — попита. — От всички попечителски фондове в „Шорлайн“, защо точно на Елиза?

Дан се изкашля, наведе леко брадичка и погледна Бей право в очите.

— Мисля, че е заради теб. Или може би трябва да кажа, заради нас.

— Какво?

— Онези твои писма.

— Той показа ли ти ги?

— Не — Дан поклати глава. — Не. Но знаеше много за мен. Знаеше, че винаги съм работил с ръцете си, че не ми пука много за банкови сметки и за пари — неща, за които бях ти писал. Макар че беше толкова отдавна, хората всъщност не се променят във важните неща. Предполагам, че след като цял живот не ми е пукало за такива неща, аз се превръщам в лош избор и като баща с дъщеря, която притежава попечителски фонд.

— Шон те е избрал — въздъхна Бей, — защото не обръщаш внимание на тези неща.

— Страхотно усещане е — да знаеш, че си бил избран, защото си пълен будала, смотаняк, който сам си проси да го баламосат.

Бей примигна и кимна. Не можеше да го утеши, защото знаеше как се чувства.

— Бей — каза той, стана и заобиколи бюрото. Когато приближи, тя усети първичния подтик да бъде прегърната, да го прегърне отново, но вместо това отстъпи назад.

— Не… — изрече, потрепери и тръгна към вратата. — Дори да не си взел парите, мразя факта, че си помислил за това. Не мога да понеса, че Шон се е опитал да използва дъщеря ти.

— Бей, моля те…

— Знаеш ли кое е най-лошото? — попита тя със сълзи на очи. — Лодката на Ани. Знаеш ли какво означаваше за нея този малък модел на лодка? Тя я направи за него. А той е искал да я използва като поредния реквизит в гадните си мошеничества.

— Знаеш ли каква е иронията? — изрече Дани с болка в очите. — Мисля, че в крайна сметка той наистина е искал да построя лодката за Ани. Защо иначе ще се връща да ми остави модела? Това стана дълго след като му казах, че не се интересувам от предложението му, че не искам да му помогна.

— Този детайл почти няма значение — заяви Бей.

— Знам.

— Довиждане, Дани — каза тя. — Трябва да си помисля за всичко това.

Излезе и се качи в колата си. Повдигна й се от срама заради постъпката на Шон, да се подмазва, да се опитва да се добере до попечителския фонд на едно момиченце. Как може тя да не е знаела? Нима бе живяла в друг свят?

Опита се да си припомни: Шон се промени, след като Марк Боланд стана президент. Стана по-раздразнителен, по-борбен. Дали изведнъж не си е помислил, че повечето пари ще компенсират разочарованието в кариерата му? Дали не си е представял, че кражбите от парите на клиентите му ще го накарат да се почувства по-велик? Ами онази лъжа, обещанието пред Бей, че ще се промени?

— Ти си жалък! — изкрещя Бей. — Как си могъл да го направиш?

Престъпленията на съпруга й изведнъж се превърнаха в реалност. До тази минута тя познаваше само абстрактното — ченгетата и агентите задаваха въпроси, вестниците съобщаваха неясни подробности. Дори Огъста не беше я накарала да осъзнае това толкова мъчително. Но Дани току-що го превърна в реалност.

Сега си представяше картината как съпругът й се опитва да накара Дани да му позволи да използва фонда на Елиза, опитвайки се да завербува друг баща и да го превърне в отвратителен човек.

— Мразя те, Шон — изрида Бей. Не искаше да се вижда отново с Дан, не искаше да се изправя пред човека, който бе видял Шон в действие или да й напомня кой в действителност е бил съпругът й. Мразеше Шон заради неговите престъпления, заради това, че бе захвърлил всичко, което имаха, общия им дом, красивите им деца. Мразеше го заради това, че опетни нещо толкова чисто и ценно, което бе само нейно. Докато излизаше от паркинга, едва не удари колата на Джо Холмс.

26.

— Видях госпожа Макбий да си тръгва оттук доста бързо — каза Джо, наблюдавайки внимателно лицето на Дан Конъли. Очите му изглеждаха неспокойни и се стрелкаха към вратата, сякаш Бей можеше да се върне всяка минута.

— Да — отвърна той.

Агентът кимна, очакваше да каже нещо повече, но той не го направи.

— Слушай — започна Джо. — Имам още няколко въпроса към теб. За смъртта на жена ти.

— Добре — отвърна Конъли. — Давай.

— Прочетох полицейските доклади и всички допълнителни материали. И всичко, което прочетох, сочи, че Шарлот е била блъсната от червен микробус. Не от пикап. Така ли е?

— Тъмночервен микробус — коригира го Дан. — Поне така си мислеше Елиза в началото.

Джо кимна.

— Да. Полицейският доклад отбелязва това — направи пауза, искаше да бъде по-деликатен, — че е травмирана от събитието. Че не е издържала много на разпитите заради душевното си състояние.

— Тя бе направо съсипана от това.

— Значи няма… няма съмнение за нейната памет, за онова, което е видяла? Възможно ли е да е било пикап, а тя да го е помислила за бус? Смяташ ли, че знае разликата?

Дан посочи към паркинга.

— Аз управлявам корабостроителница. Тя е израснала тук. Знае разликата. От друга страна, тя е малко момиче, което е видяло да убиват майка му. Спомените й от онази вечер са объркани.

— Имаш ли нещо против да поговоря с Елиза? — попита Джо. — Само за да потвърди какво е видяла…

— За Елиза ли става дума? — попита остро Конъли. — Или за мен?

Изненадан, но без да го показва, Джо си пое дъх:

— Защо не ми кажеш — попита бавно той — какво имаш предвид?

Дан поклати глава. Джо отстъпи назад, за да му даде време. Дан имаше да каже нещо, което го измъчваше. Джо познаваше признаците.

— Радвам се, че сте тук — каза най-накрая Дан. — Щях да ви се обадя. Има нещо, което трябва да ви кажа. Става дума за Шон Макбий и попечителския фонд на дъщеря ми… фонда на Елиза Дей.

Като се върна в офиса си, Джо Холмс се обади на шефа си Ник Никълсън, за да докладва, че има потвърждение на информацията за това, че Макбий е искал да използва фонд „Елиза Дей“, за да „паркира“ в него средства, откраднати от други сметки.

— Дан Конъли бил ли е замесен? — попита шефът.

— Не. Сигурен съм в това. Но е странно — аз отидох, за да задам на Конъли няколко въпроса за смъртта на жена му, а той решава да отговаря на въпроси за Макбий.

— Ти вече беше забелязал нередностите във фонда.

— Да. За които Конъли дори не знаеше. Злоупотребите са станали преди смъртта на жена му. Той не е знаел нищо.

— Значи, ако Макбий вече е бил вложил пари във фонда „Елиза Дей“, защо се е нуждаел от участието на Конъли?

— Макбий е бил привлечен от него в минутата, когато е разбрал, че бизнесът на Конъли е в криза.

— Бизнес в криза — попита скептично Никълсън.

— Знам, знам — отвърна Джо. — Обикновено това е червен флаг за финансови злоупотреби, но той е усетил, че този път не е така. Виж, може и да греша, но мисля, че Макбий и неизвестните престъпници просто са чакали Конъли да излезе от играта.

— Да излезе от играта?

— Да. Той е бил като узрял плод, готов за откъсване. След смъртта на жена му на него му е било трудно да свърже двата края. Бизнесът, дъщеря му… всичко се е разпадало пред очите му и той с всички сили се е опитвал да закърпи нещата.

— Както и да е, ето моята теория. Макбий вече е използвал фонда; искал е разрешение от Конъли наистина да започне да взема парите — не само да ги влага. Ако Дан Конъли е бил достатъчно разорен или отчаян, Шон е можел да изглежда като герой — да му изпраща средства.

— Значи Шон се е опитвал да вербува някой нов.

— Да.

— Както е вербувал хора и преди. Защото не го е правил сам.

— Точно така — отговори Джо. — Макбий е осигурявал чековете, паричните ордери; депозирал е малки количества в сметката си в Анкор. Големите пари са били вложени в големи сметки, като фонда „Елиза Дей“.

Джо огледа извлеченията от фонда, пръснати на бюрото му.

— Накрая средствата са били прехвърляни в офшорни сметки. Но това е станало по-късно. Мисля, че е използвал и други фондове — като попечител той е можел да издава чекове, да тегли пари, когато е било необходимо.

— Вероятно е мамил хора, които са имали скорошни загуби, смъртни случаи на близки — хора като Конъли, които не са се интересували от финансовите детайли.

— Да — съгласи се Джо. — Но тогава става интересно. Около месец преди да умре, Макбий започва да връща парите на хората. Това е едва забележимо, само в няколко случая — но мисля, че ако продължим да се ровим, ще намерим някакъв модел.

— Казваш, че е станал съвестен? Това се случва рядко — той е крадял успешно от клиентите си. И изведнъж решава да излезе на чисто?

„Какво е станало с теб — учуди се Джо, загледан в балансите. — Какво е променило решението ти?“

— Гледам първия голям депозит, шейсет и две хиляди долара, внесен във фонда „Елиза Дей“ преди около година и половина — каза тихо Джо, прокарвайки пръст по колонката.

— Преди смъртта на госпожа Конъли.

— Тя е знаела — заяви Джо, преглеждайки отново документите.

— Коя част от нещата? — попита Ник.

— Или това я е убило? — изрече Джо, загледан в цифрите, а после и в бележките и рисунката върху папката.

— Може ли тя да е „момичето“?

— Не отговаря. Моментът не съвпада.

— Вярно. Не може това да е убило Чарли — станало е цяла година преди той да започне да връща пари в сметките. Е, какво е станало с Шон?

— Може би неизвестните престъпници са заплашили семейството му. Продължавай или ще нараним дъщеря ти. Или някоя от дъщерите им.

— Прегазват я с пикап? С тъмночервен микробус? — учуди се Джо.

— Не се е случвало още — може би Шон е бил убит заради другия, който и да е той. Продължил е по своя план да се измъкне от играта и приятелчето му го е убило. Защо сега да се занимава със семейството му?

— А забелязали ли сте, че бедата започва, след като Боланд пристига в банка „Шорлайн“? Неизвестният престъпник трябва да е Боланд — заяви Джо.

— Не може да е Боланд — възрази Ник. — Той е бил чист в „Анкор Тръст“. Никога не е имало оплакване, нито дори намек срещу него. Какво, отива в нова банка и изведнъж става лош? Не става така. Не, той е влязъл в бърлогата на крадците и е разтърсил всичко.

— Значи мислиш, че партньорът е бил някой, който е работил с Шон преди пристигането на Боланд? Някой, когото Шон е примамил?

— Ами Фиона Милс и онова пътуване до Денвър…

— Фиона Милс. Нали знаеш, че при последния ни разговор тя ми каза, че й липсвал някакъв сребърен трофей.

— О, това ми напомня нещо. Трябва да ти пратя факс, стой така. — Джо чу шумоленето на хартията и набирането, факсът му започна да бръмчи. Той понесе телефона през офиса, за да види дали пристига.

— Това са резултатите за онази сребърна чаша — обясни Ник. — Мики изпрати печатите на златаря до Куантико и те ги дали на някакъв учен в Пенсилвания. От печатите се оказва, че чашата не е чак толкова стара — изработена е през 1945 година.

Джо отвори сейфа и извади чашата. Втренчи се в красивия дизайн, в дългото й столче, в листата и лозите, сплетени в основата, и после погледна доклада:

„Печатът на златаря е на Джовани Армори, който е работил във Флоренция, Италия от 1930 до 1945 година. Бокалът е последният, изработен от него, и е предназначен за родителите на Ан-Мари Везели от Париж по повод католическата меса, отбелязваща сватбата й с търговеца на художествени произведения Жан-Пол Лорен.

Армори е бил убит от германците в същия ден, когато е завършил поръчката; куриер от семейство Везели е избягал с бокала и е докладвал за смъртта на Армори. Много от записките на златарите са изгорени по същото време — само две седмици преди американците да освободят региона, през април 1945 година.

Бокалът, подарък за младата двойка от родителите на Ан-Мари, останал в семейство Везели-Лорен двайсет и пет години. През това време Жан-Пол Лорен, който бил специалист по гравюри, станал известен с това, че продавал гравюрите на най-влиятелните съвременни художници както в Париж, така и в чужбина. Той и жена му водели активен социален живот и през шейсетте имало доклади за това, че Лорен изнасял контрабандно от Париж художествени произведения, откраднати от нацистите.

Тази дейност привлича интереса ни към него. В началото на седемдесетте наблюдението на семейния апартамент на Авеню Монтан в парижкия Осми район разкрива, че мадам Лорен забавлявала художниците, докато съпругът й пътувал в командировка. Тя била любовница на Пабло Пикасо, Хю Ренуик и на много други.

Агентите докладвали за жесток скандал една нощ, последвал пристигането на Ренуик в апартамента, директно от «Орли», който открил Пикасо на балкона по бельо. Последвали крясъци и такъв жесток бой, че била извикана полиция да ги разтърве. По време на този скандал Ренуик получил знаменития си белег. Макар че той бил нанесен от ръката — и от ножа — на Пикасо, мадам Лорен платила на полицията да запази това в тайна.

За да успокои Ренуик и може би, за да купи мълчанието му, мадам Лорен му подарила бокала от Армори.

После бокалът от Армори прекосил Атлантика, скрит в багажа — куфара с картини — на Хю Ренуик, и се смята, че от тогава е във фамилната му къща «Хълмът на светулките» в Блек Хол, Кънектикът.“

— Е — реагира Джо, докато четеше, — значи тази чаша е на Огъста Ренуик.

— Богатите наистина са различни — отвърна Ник. — Но ние знаем това.

— Въпросът е дали тя е дала бокала на Макбий, или той го е взел?

— Може би тя е нашият неизвестен престъпник.

— Огъста Ренуик? — Джо се засмя. — Не мисля. Трябва да я видиш и да прецениш колко грешиш.

— Помисли за това — настоя Ник. — Тя е стара, богата и отегчена. Един млад — е, млад за нея — привлекателен банкер управлява делата й. Разговарят. Тя му разказва за артистичните хитрини на съпруга си Хю, малко контрабанда, боя с Пикасо — и те изведнъж се превръщат в Бони и Клайд.

— Ще си спомня за това, когато я разпитвам.

— Късмет. В какъв град си се озовал!

— Да. Блек Хол. Градината на Източното крайбрежие. Само не влагай парите си в банките тук — каза Джо и си погледна часовника. Анди беше затворил, докато той разговаряше с Ник и преглеждаше информацията за чашата.

Е, тази вечер нямаше да се срещне с Тара.

От друга страна, се чувстваше добре, че е решил част от проблема в сейфа. Оставаха му още две неща и възможността да се срещне с неподражаемата госпожа Ренуик.

27.

— Намерили сте я — извика задъхано Огъста Ренуик, притискайки сребърната чаша до сърцето си. — Моята чаша „Флоризар“!

— Чашата „Флоризар“? — Джо Холмс се намръщи.

— Да — отвърна тя. — Това е името на любимото ми питие — да ви приготвя ли едно?

— На работа съм, госпожо Ренуик — отбеляза агентът.

— И ще трябва да върна тази чаша като доказателство.

— Е, аз не съм на работа, а вие ще я върнете, след като обсъдим някои неща. Елате с мен в „цветната“ стая и ми кажете какво ще прави федералното бюро за разследване с моята чаша.

„Хълмът на светулките“, домът й, беше наистина невероятен, пълен с картини на Хю Ренуик, статуи на Буда и на хиндуистки божества, изваяни от рядък нефрит и екзотично дърво, тотемен стълб, шкаф с нещо, което приличаше на яйца от Фаберже и около милион снимки на сестрите Ренуик, на техните съпрузи и деца. „Цветната“ стая имаше мивка и плот от неръждаема стомана и Огъста обясни, че макар сега да изпълнявала и ролята на бар, тя традиционно била използвана цяло лято за подреждане на цветя.

— „Хълмът на светулките“ имаше великолепни градини и сега благодарение на Бей Макбий ще ги има отново. Между другото, как върви разследването? Възстановихте ли част от парите ми?

— Не, но открихме чашата ви — обясни той, наблюдавайки я внимателно, докато тя се надигаше на пръсти да стигне бутилката.

— Какво общо има това със случая? — попита тя и му посочи, че би искала той да свали бутилката.

— Първо ми кажете какво знаете за чашата, госпожо Ренуик. Защо я нарекохте „Флоризар“?

Тя се разсмя, пускайки със звън кубчета лед в сребърната чаша и в една висока чаша.

— Шега — отвърна тя. — Лична шега. Виждате ли, казвах си, че винаги съм на второ място… за моя съпруг. Докато той имаше връзки със съпругите на други мъже, аз си бях у дома с нашите красиви момичета. Бях като спортистка, финиширала на второ място.

Джо кимна и зачака. Макар да бе на около осемдесет, жената все още беше очарователна и красива. Студът проникваше през неизолираните стени, но сякаш недокосната от студа, тя щастливо режеше късчета лимон и джинджифил.

— Виждате ли, господин Холмс — обясни тя. — Флоризар финишира втори на дербито в Кентъки през 1900 година, след лейтенант Гибсън. — Тя напълни чаша с диетична кола, пусна вътре резен лимон и джинджифил и му я подаде. — Аз обаче надделях. Омъжих се за Хю и двамата се обичахме до смъртта му; по нашия старомоден начин, разбира се.

— Мъжът ви е извадил голям късмет — отбеляза Джо.

— Действително. Един истински Флоризар съдържа малко руска водка — но вие, разбира се, няма да искате?

— На работа съм, мадам — напомни й той.

Тя го погледна и вдигна чашата си за наздравица.

— Някой ден, когато не сте на работа, ще бъде истинско удоволствие да си пийна с вас.

— Съгласен съм — усмихна се той.

— А сега, скъпи, кажете ми — продължи Огъста. — Къде намерихте чашата?

— Беше в един сейф, нает от Шон Макбий.

— Знаех си! — въздъхна тя. — Казах на Тара, че според мен той я е взел.

— Госпожо Ренуик — попита Джо, — какво й казахте? Какво ви накара да мислите, че Макбий я е взел?

Тя отвори уста да каже нещо, но тогава стана нещо странно. Отпи голяма глътка от своя „Флоризар“ и виолетовите й очи блеснаха.

— Знаете ли, скъпи — заяви и най-недоловимата усмивка на Мона Лиза се появи на устните й, — не си спомням. Сякаш изведнъж изобщо не помня. Ще трябва да попитате Тара.

На следващата сутрин скреж покри блатото. Той блестеше под ранната светлина, покрил кафявите мочурища и треви, точно на ръба на вливащата се рекичка. Вчера Тара отряза последните рози и сега щяха да красят във вазата още няколко дни.

„Нещата се променят, всичко преминава“ — помисли си Тара, отпивайки от сутрешното си кафе. Чу потупване на предната си веранда. Като мислеше, че й носят сутрешния вестник, тя отвори вратата и се оказа лице в лице с Джо Холмс.

— Агент Холмс! — възкликна, отскачайки назад с ръка на сърцето. — Уплаши ме!

— Съжалявам. Добро утро, Тара — поздрави той. Изглеждаше съвсем делови, но малко смутен. Беше с тъмен костюм, бяла риза, синя вратовръзка, лъснати обувки. Тя забеляза, че той я гледа напрегнато, и съжали, че не е отворила врат ята по пеньоар и със сресана коса. Беше облякла долнището на някаква синьо-бяла вълнена пижама на звезди, евтина тениска и карирана хавлия, която някак си се бе озовала в прането й.

— Като гнездо на плъхове — извини се тя, докосвайки черната си грива.

— Изглеждаш прекрасно — отбеляза той.

— Какво те води тук още призори? — попита тя.

— Всъщност търсех теб — отговори той.

Тара се изненада. Докосна касата на вратата, студена под пръстите й, само за да се увери, че наистина е будна.

— Наистина ли? Детективската ти работа е зашеметяваща. Влизай. Искаш ли малко кафе? — Беше го виждала често в магазина за кафе. Подаде му една чаша. — Как го пиеш?

— Черно — отвърна той.

— Аз също. Е, с какво мога да ти помогна?

— По няколко начина — отвърна той докато тя го водеше към дневната да седне до огъня. Спомни си за кифличките с боровинки, които печеше, и изтича да ги извади от фурната. Сложи няколко в една чиния и се върна.

— Призори печеш кифлички? — попита той.

— Защо не — отвърна тя и се усмихна, изпускайки факта, че ги бе извадила от пакета, готови за печене.

— Вземи си една.

— Благодаря. И така. Вчера се видях с госпожа Ренуик и тя спомена нещо, за което трябва да те попитам.

— Добре.

— Сребърната чаша — обясни той.

— Онази, за която ми каза, че била в офиса ти?

— Да. Тя е на госпожа Ренуик. Спомена ми, че ти е казала, че Шон Макбий може да я е взел.

— Тя наистина каза това! — възкликна Тара. — Огъста има навика да не слага нещата по местата им. И използва бокала, за да пие „Флоризар“. След няколко питиета може да загуби всичко.

— Не можа да си спомни добре каква е връзката и ме помоли да те попитам какво може да е имала предвид, като е казала, че Шон Макбий може да я е взел.

Тара затвори очи, опитвайки да си спомни.

— Май спомена, че последния път, когато я е видяла или помни, че я е виждала, е, когато Шон е бил там с някакви документи за подписване. Тогава не й дошло наум, но после си помислила, че той може да я е взел. Но…

Джо слушаше внимателно; тя видя, че сините му очи не се откъсват от лицето й, и ако случаят не беше толкова ужасен и криминален, тя би се отпуснала в силните му ръце и би го дарила с целувката на живота му.

— Но защо? — попита тя. — Това не можахме да разберем. Защо Шон ще рискува да го хванат, като вземе сребърната чаша, когато очевидно е преследвал много повече по отношение на парите и авоарите?

— Не знам. Както и да е, Тара, трябва да те помоля за една услуга.

— Разбира се, Джо.

— Става дума за Тиквения бал.

— Да, знам за него — отговори Тара.

— Доколкото разбирам, там се набират средства…

— Така е. Спонсориран е и от компании в Блек Хол. Винаги казват, че е да се „благодари за жътвата“, но в действителност е да се наберат пари за местна благотворителност. Следучилищни програми, посещения по домовете от медицински сестри…

— Шорлайн Банк е един от организаторите — отбеляза той.

— Да. Традиционно е. Бей и Шон бяха домакини една година. Тази година е Марк Боланд.

— Въпросът е там, че трябва да присъствам на бала. Разпитал съм всички в „Шорлайн“ — всеки служител на банката. Те с основание са убедени, че ние сме на път да закрием случая, така че не искам да информирам никого…

— Значи се нуждаеш от покана? — попита Тара. — Можеш да си купиш билети във всеки клон. Просто си плащаш и отиваш.

— Нямах предвид това. Но трябва да отида с някого, който познава всички, който може да направи така, че присъствието ми да изглежда малко… по-естествено.

Сърцето й подскочи.

— Имаш предвид мен?

— Да. Ще дойдеш ли с мен? На Тиквения бал?

— Това не значи ли, хм… да действам като пълномощник? — попита тя.

— Неофициално. Бих искал да ме придружиш.

— Уха. Разбира се. Аз ще бъда твоето прикритие. Каквото и да е, особено ако ще ти помогне да разрешиш случая. Мисля, че това ще помогне на Бей — така всичко за нея ще приключи.

— Да видим, балът започва в осем. Какво ще кажеш да те взема в седем и половина?

— Ще бъда готова. Между другото, темата са вещиците. Така че не се шокирай, като ме видиш с черната ми шапка.

— Това няма да ме шокира, Тара — изрече сериозно той.

— Обзалагам се, че е доста трудно да се шокира агент на ФБР — отвърна нежно тя.

28.

Светещите тиквени фенери се хилеха и усмихваха от верандата на голяма викторианска къща, а от тиквените им глави излизаше пушек, син тънък дим… вътре горяха запалени свещи, защото това бе Нова Англия, а балът на вещиците се нуждаеше от огън. Къщата, боядисана в бледосиво и с по-тъмносива украса, блестеше с черните си кепенци и врати, със старите си оловни прозорци и с призрачния си величествен купол върху мансардния покрив. Изглеждаше внушителна.

Колите пристигаха и паркираха нагоре и надолу по Ловкрафт Роуд. Тара желаеше животът да е различен и Бей да е тук с Дани. Но сега приятелката й беше толкова разстроена от последното си посещение при него, от жестоката истина за това какво е направил Шон. Поглеждайки към Джо, тя усети, че сърцето й бие като крилете на летящ лебед.

— Годините са написали тази страхотна поема — каза тя — за „звънливите криле“. Нарича се „Дивите лебеди в Кули“.

— Йейтс? — попита Джо, докато наблюдаваше колите.

— Най-великият поет, писал някога на английски език. Ирландец, разбира се.

— Хм — промърмори той, забави се и се загледа в един черен минибус.

— Не обичаш ли поезия?

— Поезия? — повтори, докато записваше регистрационния номер в нещо, което приличаше на мъничък компютър.

— Да. Нали знаеш… думи, понякога рими, понякога не? Езикът на душата?

Джо я погледна.

— Не чета много от това.

Тара се усмихна. Всеки човек, който понякога не се наслаждаваше на поезията, се нуждаеше от помощ. Тя бе готова и желаеше да предложи тази помощ. Отпусна се назад, облягайки се във вратата на колата. Тя бе една доста секси вещица и си го знаеше. Беше се облякла като момичето на Джеймс Бонд от „Къщата със седемте фронтона“, в къса черна официална рокля с дълбоко деколте и украсен с мъниста копринен шал, подарен й от Бей на миналия Сейнт Патрик. Беше си сложила обувките с най-високите токчета и черна кашмирена барета, нахлупена ниско над силно гримираните й очи.

— Агент Холмс — усмихна се широко тя, — ако живеете без поезия… нещо не е наред.

— Моята работа не ми оставя много време за четене — отговори той. — Освен публикации за силите на реда.

— Знам, че са интересни, аз самата обичам да ги чета, но наистина се нуждаете от малко Йейтс в живота си.

— Хм — каза отново той. Отбеляза още един минибус, този път тъмнозелен и един кафяв пикап, и влезе в паркинга.

— „Дивите лебеди на Кули“ ли каза? За какво става дума?

— За остаряването — обясни тя.

Джо изключи двигателя и заобиколи, за да й отвори вратата.

— Лебедите самотни ли остаряват? — попита, а от устата му излязоха бели облаци в мразовития ноемврийски въздух.

Тара се усмихваше, наслаждавайки се на ролята си на Мата Хари, на костюма си като прелъстителна вещица — шпионка — но изведнъж изкусителната й усмивка изчезна.

— Не — отвърна нежно и в този момент изобщо не се чувстваше като вещица — шпионка. Погледна Джо право в очите. — Те са свързани за цял живот.

Джо, истинският шпионин, изглежда, не намери думи да отговори на това. Той само кимна и очите му станаха замислени вместо строги. И като хвана ръката на Тара — част от блестящото прикритие, което планираше за тазвечерната си операция — той тръгна с нея покрай редицата скъпи коли, чиито собственици до един бяха потенциални заподозрени, и влезе в къщата на Боланд.

— Какво трябва да търсим? — прошепна Тара, когато се озоваха вътре.

— Всеки, който изглежда особено нервен, щом ме види.

Те минаха през множеството, сборище на вещици от аналите на изкуството — „Заклинание“ от Гоя; „Вещица с демоничен дух“ от Райкърт; „Любовната глътка“ от Евелин де Морган; „Кръг, предлагащ чашата на Одисеи“ от Джон Уотърхауз, „Трите вещици“ от Джон Хенри Фусели.

Дебнещи, изплъзващи се, сладострастни, елегантни и мистериозни: вещиците пристигаха с всякакви придружители. Огъста стоеше с няколко банкови служители, обгърната в своето венецианско синьо; тя кимна многозначително, когато Тара и Джо минаха покрай нея.

— Тази госпожа Ренуик — усмихна се Джо.

— Сигурна съм, че тя върши най-добрата си детективска работа — отговори Тара.

— Надявам се да се шегуваш?

— Не познаваш Огъста. Ако усети несправедливост — особено когато е насочена срещу нея или срещу нейното семейство — веднага започва да действа.

— Страхотно! — отвърна иронично Джо. — Само се надявам да не си навлече някоя беда. Ето ги и нашите домакини. Хвани ме за ръката и се престори, че съм те поканил на танц.

Тара се развълнува така, сякаш той наистина беше го направил. Групата свиреше „Котешка самба“, но танцът трябваше да почака, защото Марк и Алис Боланд си проправиха път през тълпата, за да ги поздравят.

— Добре дошли на Тиквения бал — поздрави ги Марк.

— Тара, толкова се радвам да те видя. Джо — приятно ми е да те видя, когато не си на работа. — Той се засмя. — Поне се надявам, че това не е служебно посещение…

— Можете да се обзаложите — усмихна се Джо. — Най-накрая успях да накарам госпожица О’Тул да излезе на среща с мен.

— Е, след всички тези противни въпроси, които чух, че задавате из целия град, мисля, че това е най-малкото, което можете да направите — обади се Алис. — Нали, Тара?

— Да — отговори тя. — Има много хора, Алис.

— Е, това е добра кауза и ние искаме всички да си прекарат добре.

— Всичко изглежда блестящо — похвали я Тара. — Тиквеният бал разцъфтява в ръцете на един професионален декоратор.

— Благодаря — отвърна другата жена. — Не желаехме да бъде толкова кичозно като Хелоуин, но се опитахме да направим нещо езическо за жътвата — това трябва да означават всички тикви.

— Обзалагам се, че много от хората са дошли, защото искат да видят къщата отвътре — каза Тара. — Тя е такава забележителност. Другата най-голяма къща в града, наред с „Хълма на светулките“.

— Страхотно жилище — отбеляза Джо, оглеждайки архитектурните детайли: корнизите и орнаментите, красивите орехови шкафове и единствената лавица, която вървеше по цялата дължина на едната стена, на около петдесет сантиметра под високия таван.

Тара забеляза, че тази лавица е пълна с трофеи.

— От колежанските години на Марк — обясни Алис, проследявайки погледа й. — Той беше капитан на всичко. Не можах да му устоя.

Марк се разсмя и прегърна жена си.

— Ще ни извините, нали? Виждам, че пристигат още гости. Чувствайте се като у дома си — в съседната стая има храна.

— Благодаря — отвърна Джо. Тара наблюдаваше как семейство Боланд се отдалечават. Марк продължи направо, към вратата, за да поздрави хората. Но Алис зави и се спря до Франк Алингам. Макар да изглеждаше, че не разговаряха изобщо, Тара бе сигурна, че си размениха няколко думи.

Понечи да каже нещо, но видя, че Джо също ги наблюдава. За него това вероятно бе като детска игра: да наблюдава заподозрени, да забелязва поведението им. Но за Тара това бе нещо съвсем ново и много вълнуващо. Тя вървеше по стъпките на дядо си.

— Един танц? — прошепна в ухото й Джо.

— Разбира се — отговори тя развълнувана. — Но мислех, че работим.

— Така е — отвърна той и я поведе към дансинга. Обви ръка около талията й и започна да я води. Беше сигурен и уверен и тя усещаше ръцете му толкова силни, сякаш я притискаше еластична стомана. След цял живот с чувствителни художници Тара едва не припадна. — Трябва да изработим добре прикритието си — продължи той с лека усмивка.

— Мислиш ли, че успяваме?

— Може би трябва малко да се доближим един до друг — отвърна той. Тя усети електричество, докато танцуваха заедно.

— Така? — попита.

— Да. Много добре. Ти си естествена, Тара.

— Искам дядо ми да се гордее с мен — прошепна тя. — Двамата с баба ми бяха лебеди, разбираш ли?

— Били са заедно дълго време?

— Да. Цял живот.

— Също и моите родители. — Продължиха да танцуват. През целия си живот не се бе чувствала толкова щастлива. — Чудя се дали са чели Йейтс.

— Трябва да са го чели — настоя Тара, поглеждайки през рамото му. — Уха — внимавай. Марк и Алис танцуват до нас.

Тя и Джо замълчаха, докато се завъртяха, отдалечавайки се от семейство Боланд. Тара ги наблюдаваше и си мислеше за Бей и Шон. Поклати глава.

— Усещам, че не одобряваш нещо — каза Джо.

— Шон толкова завиждаше на Марк, когато той стана президент на банката — припомни му Тара. — Но те наистина имат много общи неща.

— Какво имаш предвид?

Тя погледна към лавицата със спортни трофеи: от баскетбол, футбол, бейзбол, голф.

— И двамата са спортисти. Играли са един срещу друг в гимназията.

Джо проследи погледа й.

— Само, че това е много лошо… — завърши тя.

— Как така?

— Ами Марк се научи на спортсменството, а Шон — да краде. Интересуваше го само как да победи; трябва да е знаел, че главното е как се играе.

Джо я спря точно на средата на дансинга. Тя вдигна поглед и го видя да се усмихва.

— Тара О’Тул — заяви той. — Капитанът би се гордял с теб.

— Капитанът?

— Сиймъс О’Тул, дядо ти.

— Защо? — попита тя.

— Защото ти току-що разреши случая ми — прошепна той точно когато я целуваше по устните.

29.

Минаха няколко безсънни нощи. Непрекъснато мислеше за онова, което каза, и как би могъл да го изрече по-различно. Местните вестници бяха пълни с реклами и истории за Тиквения бал, а на сутринта след него Дан се чудеше дали Бей е отишла, дали е била облечена като вещица. Как ли се чувстваше след онова, което й каза?

Той работи цял ден, разделяйки времето си между две лодки, които се опитваше да завърши. Часовникът тиктакаше — дали да й се обади? Можеше да каже, че иска да разбере как е. Или можеше да се опита да й обясни повече.

Гордостта бе странно нещо. Почти като това да бъдеш измамен от мошеник, и то не просто от някого, а от съпруга на жената, в която се влюбваше. След известно колебание реши да разкаже на ФБР цялата история.

Джо слушаше, водеше си бележки; в един момент попита Дан дали иска да го представлява адвокат. Дан беше напрегнат, но лицето му беше безизразно.

— Скрили сте информация — заяви агентът. — Тя можеше да ни помогне по-рано да разберем, че Шон е искал да използва попечителския фонд на дъщеря ви. Можеше да ни помогне да си обясним онова анонимно обаждане, което сте имали.

— Как? — попита Дан.

— Някой знае за връзката ви с Шон. Обаждането може да е било опит да се разбере дали вие искате да се включите в една продължителна операция. Или може да е било прикрита заплаха — може би вие знаете прекалено много. Защо не ни предложихте услугите си?

— Това е ново за мен — отговори грубо Конъли. — Да се намирам в центъра на разследване. Имам много чувствителна дъщеря. Трябва да се отнасям внимателно с всичко, свързано с майка й. Не желая да я замесвам в това. Какво имате предвид под „заплаха“?

— Макбий се е домогвал до фонда на дъщеря ви — заяви Джо. — Не помислихте ли, че това трябва да излезе на бял свят? И не смятате ли, че неговите съучастници все още го искат?

— Вижте, аз го защитих от него — сигурен съм, че той е казал това на съучастниците си, които и да са те. Аз направих каквото можах и сега искам всичко да свърши. Тук ние си живеем нашия живот — не обичам да бъда изучаван или да се чувствам задължен да докладвам на вас или на някой друг.

На Дан наистина му беше писнало от типове в костюми и от полуистините, с които живееха те; ставаше дори още по-зле заради десетте секунди, когато се изкуши да се присъедини към Шон. Това бе единствената реална заплаха, за която можеше да си мисли. Парите бяха странно нещо. Той стана корабостроител, защото това бе нещо чисто, нещо истинско и защото бе далеч от този долен кариеризъм. Но имаше и недостатъци като всичко останало.

Елиза сигурно се бе върнала от училище или скоро щеше да се върне. След малко щеше да й се обади, да я попита какво иска за вечеря.

Но имаше малко време, преди да се прибере у дома. След като разказа всичко на Джо, се почувства свободен и нямаше търпение да се види с Бей. Качи се в пикапа си и потегли на запад, към Хабърдс Пойнт.

Елиза подреди своите грахови зърна: дванайсетте.

Те бяха замразени и тя трябваше да ги размрази. Готвенето ги лишаваше от аромата и твърдостта им. Отнемаше много и от тяхната хранителна стойност. Елиза искаше да пожелае да е здрава. Затова се опитваше да подобри хранителните си навици.

Наля си чаша вода.

После си пусна любимия диск на Андреа Бочели и запали свещ. Ако превърнеше яденето в някакъв специален ритуал, може би щеше да й се иска да го прави по-често. Погледна през прозореца, чудеше се кога ли ще се прибере баща й.

Изяде първото грахово зърно, като го дъвчеше усърдно. Възелът в стомаха й не беше толкова стегнат, както когато си мислеше за майка си: за това как тя приготвяше вечерята на Елиза. Докато не я видя да се целува с господин Макбий, се хранеше съвсем нормално.

Почувства се добре, като каза на Ани. Всъщност облекчението от разкриването на истината пред някого я подтикваше да разкаже на още някого — на баща си. Както казваха в „Банко“: „Ти си толкова болен, колкото са твоите тайни.“ Може би това беше по-истинско отколкото Елиза някога би повярвала.

Докато дъвчеше третото си зрънце, реши да направи нещо още по-специално за себе си: да пие водата си с лед от сребърната си чаша. Сега това бе борба с демоните, придвижване през болестта, стъпка напред към лечението.

Майка й й даде тази чаша. Тя се наследяваше от поколения. Беше я купил генералът: най-романтичната военна фигура в историята на Съединените щати или може би в цял свят. Генерал Джон Самюел Джонсън бе взел чашата от самия Пол Ривиър като подарък за любимата си Даяна Фийлд Етуд. И той я пренесъл през замръзналата река.

Като бебе Елиза пиеше млякото си от чашата.

Майка й й казваше, че може би е единственото момиченце в Америка, което пие мляко в чаша, изработена от Пол Ривиър. Тя научи Елиза да рецитира първата част от поемата на Лонгфелоу така както другите деца учеха детски стихчета:

„Слушайте, деца мои, и ще чуете

за среднощната езда на Пол Ривиър

на единайсети април през седемдесет и пета.

Едва ли има жив човек,

който да помни онзи славен ден и година.“

Макар че Елиза отдавна бе надраснала времето да пие мляко от бебешка чаша, дори толкова ценна колкото нейната, приятно й беше да знае, че чашата си е тук, в къщата, че може да я вземе, когато си поиска. Сега за пръв път след инцидента Елиза поиска това.

Прекоси трапезарията и отвори шкафа. Там беше порцелановият й куклен сервиз — малките чашки и чинийки с монограми. Но чашата липсваше! Елиза внимателно огледа: не можеше да е вярно. Тя въздъхна. Чашата беше изчезнала! Нейното специално, безценно наследство, изработено от Пол Ривиър по време на Войната за независимост, беше изчезнало…

Наследена от майка й, която я бе получила от своята майка, която пък я имаше от своята майка, чак до Даяна, на която я бе подарил генералът! Това бе един специален малък шкаф, който баща й й направи — миниатюрна версия на бюрото в неговия кабинет, направен от хондураски махагон с русалки и мидени черупки, за да държи в него съдовете на куклите си и сребърната чаша — но сега сребърната чаша не беше там!

Обезумяла, Елиза претърси шкафа, лавиците, дори под столовете. Къде можеше да е? Чашата беше безценна. Не само беше част от легендата, но бе и най-ценният й подарък от майка й.

И независимо от това какво бе направила майка й, тя бе майка на Елиза и тя я обичаше. Когато беше малко момиченце, майка й й позволяваше да пие мляко от тази чаша и това бе тяхното специално време. Коя друга майка би позволила на детето си да пие мляко от такава безценна антика!

— О, боже, о, боже! — извика момичето и се молеше, докато претърсваше къщата. Елиза ридаеше. Почувства се като парализирана. Очевидно някой я беше откраднал! Баща й не би преместил чашата й… Трябваше да се обади на Ани; тя щеше да я посъветва какво да направи. Грабна телефона и набра номера на приятелката си.

— Ани, Ани! — извика високо.

Точно тогава някой почука на вратата.

Елиза тръсна глава и погледна към телефона. Какво да прави? Наистина не трябваше да отваря вратата… Но беше много разстроена и трябваше да види кой е дошъл.

Щом погледна през прозореца, се почувства озадачена, но после изпита облекчение.

— Господин Боланд! — поздрави, когато отвори вратата. — Тъкмо щях да се обаждам в полицията! Някой е взел чашата ми, моята сребърна чаша от Войната — за независимост.

— Така ли? Сигурна ли си?

— Да. Изчезнала е.

И изведнъж й се стори малко странно да види господин Боланд в къщата. Преди Елиза и майка й го бяха виждали само в банката, с бащата на Ани, и това бе достатъчно — на Елиза тези банкови екскурзии й се струваха невероятно тъпи. Но сега, като го видя, това само върна тъгата; с радост би изтърпяла един отегчителен ден в банката, стига да върнеше майка си.

— Хм, извинете ме, но сега трябва да се обадя в полицията.

— Е, радвам се, че не си го направила още.

— Защо? — попита тя и си помисли, че е чувала гласа му не само в банката.

„Елиза, Елиза, майка ти те иска…“

И тогава, като видя как се появява една малка жълта гъба, сърцето й заби лудо от страх. Опита се да отстъпи назад.

— Между другото, какво правите тук?

Надуши сладникава миризма и се строполи на пода.

Телефонът звънеше, но докато Ани вземе подвижния, човекът затвори. Тя задържа слушалката. Надяваше се да е била Елиза. Ани трябваше да свърши нещо важно и се нуждаеше от морална подкрепа. Можеше да провери номера — кутията беше на масата. Но точно тогава чу колата на майка си в алеята и разбра, че ще трябва да се справи без помощта на Елиза.

— Мамо — каза Ани, — може ли да поговоря с теб?

Очите на майка й изглеждаха далечни и тъжни, както когато баща й още беше жив. Стомахът на Ани се сви и тя почти загуби самообладание, защото не искаше да усилва болката на майка си точно когато започна да изглежда щастлива понякога.

— Разбира се, скъпа — отговори майка й.

Били и Пеги бяха в стаите си, четяха или си пишеха домашните. Ани гледаше през прозореца кога ще се прибере майка й, но когато тя вече бе тук, не беше сигурна дали иска да говори с нея. Как би могла да разбие сърцето на майка си? Може би трябваше да почака, да поговори първо с Елиза…

— Искаш ли чай? — попита майка й. — Студено е.

— Не, благодаря — отвърна Ани, насилвайки се да бъде смела. — Можем ли да поговорим в моята стая?

Те се качиха заедно горе и майка й спря да провери термостата в коридора. Беше толкова студено, че тази година включиха отоплението по-рано. Но Ани знаеше, че майка й е много притеснена за парите и се стреми да намалява отоплението. Тя смъкна една резка надолу.

— Не мога да повярвам, че е ноември — обади се Ани.

— Сякаш вчера беше лято — изрече майка й.

— Лято… — въздъхна момичето и погледна през прозореца на спалнята си голите клони на дърветата. Лятото изглеждаше толкова недостижимо, невъзможно далеч.

— То ще се върне, скъпа. — Майка й се усмихна едва-едва, сякаш четеше мислите й. — Лятото ще дойде, преди да сме се усетили.

— Не изглежда така — отговори Ани с пресеклив глас. — Сякаш зимата ще продължи вечно, а още не е дошла.

— О, Ани…

— Мамо, татко е целунал майката на Елиза — изтърси Ани.

Майка й трепна като попарена, сякаш някой й бе ударил плесница. Стоеше с отворена уста, опитвайки се да осмисли думите на Ани. Дали си го представяше, както Ани го бе правила стотици пъти? Дали образът на баща й, целуващ друга жена, нараняваше майка й толкова колкото нея?

— Скъпа, кой ти го каза?

— Елиза.

— Хм — промълви майка й. Обгърна се с ръце, сякаш изведнъж й стана студено, и се обърна с гръб към Ани. Момичето почти прочете мислите й: Тя се опитваше да намери начин това да изглежда по-добре в очите на Ани. Да каже: „Скъпа, баща ти не би направил това.“ Или: „Сигурна съм, че Елиза греши. Не говори такива неща.“

— Каза ли откъде е разбрала? — попита майка й.

— Видяла ги е. Каза, че майка й имала работа с татко в банката — поясни Ани, а облекчението от казването на истината бе толкова огромно, че започна да се вълнува. В очите й напираха сълзи. — Елиза и майка й са ходели в банката, а татко е бил техният банкер.

— Знам — отговори майка й.

— Имат фонд — допълни момичето. — Това означава, че имат много пари. Но не изглеждат такива, нали? Изглеждат си толкова нормални.

— Да — съгласи се майка й. Гласът й бе твърд и спокоен, но лицето й бе много бледо. — Елиза каза ли още нещо?

— Не. Само че веднъж били в колата, помислили я за заспала и се целували.

— Съжалявам, че Елиза е трябвало да види това — въздъхна майка й. — И съжалявам, че ти е трябвало да го научиш. Отдавна ли знаеш за това?

— От тогава, когато идваха на вечеря — отговори Ани, а челото й се набръчка от тревога. — Тя ми го каза на Малкия плаж. Усетих, че някой ни наблюдава — Елиза говори за някакви „зли хора“, които я искали. Мисля, че ги чух да вървят из гората, последваха ни до плажа. Мислиш ли, че това е истина? Или е само плод на въображението ми?

— Не знам, Ани. Елиза е много чувствителна и крехка. Може би е извикала това във въображението си и то е започнало да изглежда реално и за двете ви — обясни майка й, но Ани разбираше, че тя е напълно объркана от другото разкритие.

— Съжалявам, че не ти казах по-рано, но не исках да те разстройвам.

— Значи си ме пазила — отвърна майка й, опитвайки се да се усмихне. Ани кимна и отиде да я прегърне. Двете стояха прегърнати много дълго време. Ани не искаше да я пусне.

— Защо го е направил татко? — попита момичето.

— Да целуне майката на Елиза? Скъпа, не знам…

— Не, имам предвид защо е целувал, която и да е? И защо е взел онези пари? Наистина ли е вземал наркотици? Щеше ли да избяга? Защо не е искал да си стои у дома и да бъде нашият татко?

— Това няма нищо общо с теб — отговори с усилие майка й, хвана раменете й и ги разтърси нежно. — Не си мисли за това. Никога!

— Не мога да престана — отвърна Ани през сълзи. — Ако бях по-добра… знам, че той ме мислеше за грозна, че не мога да се контролирам. Винаги говореше за килограмите ми. Ако не ядях толкова много, той щеше да си остане у дома. Или ако играех хокей на трева, или баскетбол…

— Това няма нищо общо с нещата, които баща ти е направил. Той беше нещастен, Ани. Не знаем защо, но беше.

— Значи трябва да го съжаляваме? — изрида Ани. Искаше й се това да е вярно. Беше много по-лесно да съжалява баща си, отколкото да изпитва гняв за нещата, които той е направил.

— Можем — продължи майка й — да го съжаляваме. Но можем да изпитваме и много други чувства към него, включително и да му се сърдим. Всички тези чувства са напълно нормални, Ани.

— Бих искала… бих искала… Елиза да не беше го виждала да прави това. Не искам тя да знае.

Майка й я прегърна и продължи да слуша.

— Тя е най-добрата ми приятелка. Не искам да мисли така за татко. Тя каза, че той бил толкова мил с нея в банката, а после го видяла да прави това. Харесва ми, че е бил мил с нея… Иска ми се останалото да не беше се случвало!

— На мен също, Ани — каза майка й.

— Радвам се, че ти казах — обади се след малко момичето. — Че успях да ти кажа. Елиза не желае баща й да знае. Той идеализира майка й, а тя се бои да не разруши онова, което той си мисли за нея.

— Родителите знаят много повече отколкото техните деца смятат. Елиза може да се изненада от онова, което баща й наистина мисли.

— Наистина ли?

Майка й кимна.

Ани почака да осъзнае това, но откри, че отново мисли за баща си. Искаше й се да я беше видял как отслабва. Само да беше тук сега. Щеше да разбере колко много я е наранил, но колко много го обича тя все още.

И тогава, докато гледаше, майка й прекоси стаята, за да вземе лодката — модел от лавицата. Ани изпита болка само като си спомни колко любов вложи в нея. Баща й също оцени много това. Държа я толкова дълго, изучавайки всяка дъсчица, всяка линия, цвета на боята.

— Той ми обеща да я носи винаги със себе си — прошепна.

— Знам — отвърна майка й с изненадваща горчивина.

— Тя беше символ на моята любов — продължи момичето. — И все още е.

— Знам, скъпа. И винаги ще бъде.

— Мислиш ли, че татко знае? Където и да е сега?

— Надявам се — отговори майка й, а лицето й пламна и гласът й пресекна. — Наистина, наистина се надявам да знае.

Точно тогава отдолу се чу гласът на Тара. Бей остави лодката на бюрото и целуна Ани.

— Хайде да си поговорим още след вечеря, скъпа — предложи и излезе от стаята. Ани взе отново малката си лодка и чу нещо да трака. Може би парче дърво се беше отчупило. Тя не видя нищо нередно и се вгледа по-внимателно. Но първо трябваше да провери дали обаждането бе от Елиза. Можеше да се обзаложи, че е така…

Докато слизаше да провери телефона, чу гласове от кабинета.

„Най-добри приятелки“ — помисли си Ани, преглеждайки обажданията. За това бяха най-добрите приятелки — да си говорят, да слушат…

Откри последното обаждане — да, беше Елиза. Ето го познатият загадъчен номер… и времето: 16:45.

Запис на точния момент, когато майката на Ани се прибра у дома и бе запозната с ужасяващата истина за другата жена в живота на баща й. И точно с това обаждане Елиза по някакъв начин е била до Ани, давайки й сили, предлагайки й благословия.

Ани набра номера, но даваше заето.

„Добре — помисли си тя. — Опитай отново.“ Пак заето.

Още седем опита. Тя погледна часовника — беше 17:50. Опита още десет пъти, по веднъж на минута, чак до шест часа.

С всяко обаждане емоциите на Ани се променяха. В началото бе спокойна. После усети ревност: с кого можеше да говори Елиза? Дали си имаше друга близка приятелка? После изпита облекчение — може би говореше с баща си. Но след това си каза, че никой не говори с родителите си по телефона повече от минута-две. Накрая, в шест, започна да се тревожи.

Майка й и Тара влязоха в кухнята. Лицата им грейнаха, като видяха Ани.

— Здрасти, Ани — поздрави Тара. — Как си?

— Тревожа се за Елиза.

— Защо? — попита майка й.

— Защото се е обаждала точно преди ти да се прибереш, а аз се опитвам да й се обадя и постоянно получавам сигнал „заето“.

— Може би говори с някого — предположи майка й.

Ани сви рамене.

— Знам, че е възможно, но просто имам някакво усещане… ужасно усещане. Не мога да го обясня.

Двете жени се спогледаха.

— Не трябва — успокои я майка й. — Разбираме.

— Обади се в централата и кажи, че искаш да проверят линията — предложи Тара.

— Как се прави това?

— Набери 0 и им дай номера на Елиза. Кажи, че искаш да разбереш дали по линията се провежда разговор, и помоли да го прекъснат. Кажи, че е спешно.

— Ами ако не е?

— Тогава ще се извиниш. — Тара се усмихна.

— Давай, скъпа — насърчи я майка й. — Щом се тревожиш…

— С майка ти го правим постоянно — настоя Тара. — Така става между най-добрите приятелки.

Ани се почувства много пораснала и делова, когато даде номера на Елиза и зачака. Знаеше, че ще се почувства неудобно, когато Елиза се обади и Ани й каже, че е накарала операторката да прекъсне разговора й само защото е давало заето в продължение на петнайсет минути…

Но операторката се обади отново да благодари на Ани, информирайки я, че няма разговор, че линията изглежда не е наред, и отново й благодари, че е съобщила.

— Е? — попита Тара.

— Скъпа?

— Нещо не е наред — въздъхна момичето и сърцето му заби лудо. — Телефонът у тях е повреден. Нещо се е случило с Елиза — усещам го!

Бей разбираше това усещане толкова добре: инстинктивното усещане, че беда е сполетяла любим човек. Беше го усещала за Шон толкова пъти през годините, когато не знаеше къде е. Щом видя тревогата в очите на Ани, тя също се разстрои.

— Какво можем да направим, мамо? — изстена умолително дъщеря й.

Бей си пое дъх.

— Можем да се обадим на баща й в корабостроителницата.

— Или да звънна на Джо — предложи Тара. — Тя вероятно е добре. Може би просто е бутнала слушалката и не е разбрала…

— Да, но ние не знаем — настоя Ани. — Може да се е случило нещо ужасно.

Бей кимна на Ани, опитвайки се да я успокои.

— Ще се обадя на Дани — реши.

— Изглежда не е необходимо — каза Тара, дръпна завесата, погледна навън и съобщи: — Той е.

— Господин Конъли? Защо е тук? — попита Ани.

— Хайде, Ани — изрече Тара. — Нека майка ти си поговори с него.

— Но аз трябва да му кажа за Елиза!

— Майка ти ще му каже. Нали, Бей? — попита Тара.

— Да. Обещавам.

Бей ги гледаше, докато излизаха от кухнята. Ани последва неохотно Тара в коридора. Дланите й бяха лепкави, сърцето й биеше силно. Чу стъпките му по стълбите, а после настъпи тишина, сякаш той събираше кураж. Бей стоеше много спокойно, хванала бравата. Осъзнаваше, че той прави същото от другата страна.

Той почука; тя отвори вратата.

— Бей…

— Защо дойде? — попита тя. — Не си ли казахме всичко?

— Не — отговори той. Стоеше на студа с пламнали бузи и напрегнат поглед. Тя можеше да прочете толкова много неща на лицето му. Той беше напрегнат, съжаляваше, искаше да върне нещата назад и да изглади отново всичко помежду им — но решението не беше негово.

— Това е за мен и Шон — прошепна тя и това наистина бе всичко, което имаше да каже.

— Толкова съжалявам — отвърна той. — Не знаеш колко много…

— Няма значение — прекъсна го. — Ти нямаш никаква вина.

— Но аз те обичам! — извиси глас той. Пресегна се да хване ръката й, но тя я отдръпна. За част от секундата, когато пръстите им се докоснаха, Бей потръпна.

— Аз съм те обичала цял живот — призна тя. — Дори не го знаех, докато не те видях в началото на лятото… Мислех, че си само един красив спомен за някого, който се грижеше за мен, който се занимаваше с мен, който се погрижи за мен, когато се нараних. Някой, който беше различен.

— Всички тези неща все още са верни — настоя той. — Трябва да ми повярваш, Бей.

Тя погледна в тъмносините му очи, които я гледаха предизвикателно.

— Защото съм идиотка — извика тя. — Виждам каквото искам да видя — ето какво стана с Шон. Бях шокирана, когато ми каза какво е поискал от теб.

Той поклати глава.

— Знам.

— Иска ми се да ми го беше казал по-рано. Още първата седмица, когато дойдох при теб. Не ми харесва, че ми го спести.

— Не можеш ли да простиш на приятел?

— Мога — отговори тихо тя и извърна очи. Помисли си за мъжете, които избягваха разговорите, не се опитваха да изгладят нещата и разбра, че е сериозен, но нямаше представа как да се справи с това. Този човек й даваше всичко от себе си. Не заслужаваше по-малко. Но в душата й беше пусто.

Животът с Шон не беше я научил как да оправя нещата в една връзка. Чувстваше се неописуемо неопитна само като си помислеше за това сега. Можеше да мисли само за Ани, Били и Пиджийн. Не беше й останало нищо за Дан. Не сега. Не и за дълго време напред, ако не и завинаги.

— Разказах на агент Холмс всичко, което казах на теб — информира я той.

— Така ли?

— Да. Всичко, което може да му помогне. Казах си, че искам да държа Елиза далеч от цялата тази каша.

— Елиза! — възкликна Бей.

— Да… какво за нея?

— Ани се тревожеше — обясни тя. — Не мисля, че има нещо, но тя се опитваше да се обади на Елиза, а слушалката е вдигната.

— Нашият телефон? — попита Дан и се намръщи.

— Да. Помоли операторката да провери линията — няма разговор.

— Боже, Елиза! — възкликна той и пребледня. Щом се сети за нараняванията на Елиза, порязванията, мислите за самоубийство, стомахът на Бей се сви и тя се упрекна, че не му е казала веднага.

— Върви — подкани го тя и докосна рамото му. — Искаш ли да се обадиш на някой съсед от тук? Да я провери?

— Имам мобилен телефон — отговори той и започна да рови в джоба си. — Ще се обадя от пикапа. Бей… — започна той. — Бей, ще…

— Ще дойда с теб, Дани — довърши вместо него тя. После изтича да каже на Тара и Ани, че отива с него, че ще се върне скоро и че те трябва да продължават да проверяват линията на Елиза, за да видят дали могат да се свържат с нея.

30.

Тя беше на кораб.

Люлееше се по вълните.

Запращана напред-назад като товар в трюма.

Всичко беше в тъмночервено, цветът на виното, цветът на кръвта.

Сладък вкус, марципан, се надигаше отвътре, изпълвайки ноздрите й, спомен за жълтата гъба.

И тя надуши миризмата на бензин, на изгорели газове. Повдигаше й се. Беше с лепенка на устата и с превръзка на очите. Морска болест, гадене от возенето с кола. И беше изплашена… започна да крещи, защото беше на кораб, а тя не обичаше корабите и защото щеше да повърне. Издаде звуци както при гадене, завъртя се настрани, с вързани ръце и крака.

— О, боже! — Сърдитият глас. — Спри!

Лепенката бе дръпната от устата й, когато корабът — не, изобщо не беше кораб, а кола, автомобил — сви встрани от пътя, за да може Елиза да залитне навън, да се наведе, да повърне малкото, което имаше в стомаха си.

И никой не държеше главата й и не галеше косата й, защото тя мразеше да повръща; плашеше се от това колко ужасно се чувстваше винаги; винаги толкова съжаляваше всички булимици в „Банко“. Глътна чист въздух. Тъй като те се отдръпнаха назад, за да я оставят да повърне, тя се опита да избяга.

Но тъй като краката и ръцете й бяха завързани, падна на земята. Звук от пукване — кост върху асфалт. Това беше най-лошото замайване, което бе усещала някога. Беше зашеметена. Усети вкус на кръв в устата си. Прокара език по зъбите — двата й предни зъба бяха счупени.

Някой я хвана за рамото, за да й помогне да стане.

— Не ме докосвай! — гласът на Елиза беше висок, пронизителен, изненадващо силен за собствените й уши. Не можеше да бяга, но можеше да крещи. — Помогнете ми, помогнете ми, помощ!

Докато човекът се опитваше да запуши устата й, тя се съпротивляваше; хапеше, риташе, удряше го. Другият затръшна вратата на колата и се втурна да я укроти. Превръзката падна от очите й — нощ, тъмнина, улична лампа блести само колкото…

— О, боже!

— Извади го, бързо… — към другия.

— О, боже! — Елиза изпищя, щом видя колата, в която се возеше, защото това беше…

Беше тъмночервен бус.

Тя го беше виждала преди, но отдавна, преди повече от година, в най-лошия ден от живота си, когато той удари майка й на пустия селски път…

Когато го видя да убива майка й.

Дори в мрака Бей виждаше колко красива е къщата на Конъли. Това бе стар дом на морски капитан на Гранит Стрийт. Бяла сграда с широка веранда и дорийски колони, блестящи черни кепенци, медни корабни фарове от двете страни на широката врата.

Гледката я накара да се почувства така, сякаш пристъпва в друга епоха: черната река, а от другата страна призрачните греди на стари китоловни кораби. Сградите в Сийпорт утихнали през нощта, но вятърът в корабните платна звънти с глуха, но тайнствено въздействаща музика.

— Осветлението е изгасено — каза Дан, паркира в алеята и излезе от колата. — Тя винаги оставя да свети заради мен.

Бей си пое дъх и го последва по тухлената пътека, по широките гранитни стълби към входната врата. Още щом той сложи ръка на бравата, тя разбра, че нещо не е наред — вратата беше отворена.

— Тя винаги заключва — обясни той и се втурна вътре.

Бей влезе след него. Къщата беше обзаведена с красиво полирани мебели, предавани през поколения: абаносова ракла, бюро от Нюпорт, столове Хичкок, картини с изображения на кораби и на Сийпорт, месингови лампи, персийски килим.

Под светлината на настолна лампа Бей забеляза широко отворена врата на шкаф в кухнята. Тук осветлението беше включено — ярки светлини на тавана, осветяващи вечерята на Елиза.

— Елиза! — извика Дан, докато обикаляше из къщата.

— Елиза!

— О, боже! — прошепна Бей, втренчена в огромната чиния с вечерята на Елиза в нея: девет сбръчкани грахови зърна. „Бедното момиче, бедното дете“ — помисли си тя.

— Няма я тук — обяви Дан, втурвайки се в кухнята. — Какво ли си е направила?

— Дан… — започна Бей.

— И преди е имала мисли за самоубийство — припомни й той, прокара ръка през косата си и закрачи из стаята. — Порязваше се, говореше, че иска да се удави…

— Дан, не мисля, че се е наранила — опита да го успокои тя. Хвана ръката му, заведе го до масата и му показа чинията на Елиза. — Опитала е да се храни.

Той се втренчи в грахчетата и Бей знаеше, че само родител, чието дете има хранителни проблеми, би разбрал, би осъзнал добрата новина, съдържаща се в тази чиния.

Те обиколиха първия етаж, стаите, които се сториха на Бей красиви, подредени, но някак си студени. Къде бяха снимките на Елиза? Къде бяха училищните й рисунки и украшения? Гипсовите фигурки, изработени от нейните ръце? Мидените черупки и камъчетата, които тя бе събрала и оцветила?

Над камината имаше портрет на жена. Бей застана неподвижно и се вгледа в кехлибарените й очи. Това бе един изящен портрет на Шарлот Дей като дебютантка: бяла копринена рокля, дълги бели ръкавици, мека кестенява коса, съвършени устни, но с усмивка, която не достигаше до очите й.

Жената, която бе целувала съпруга на Бей.

Загледана в портрета, Бей изпита неприязън към Чарли Конъли — заради съвършената студена къща, заради начина, по който бе лъгала съпруга си, заради факта, че бе целунала Шон пред дъщеря си.

— Това е Чарли — обясни Дан, спря и застана до Бей да погледне портрета.

— Досетих се.

— Нарисуван е от Уъдсуърт Хоу — един от съвременниците на Ренуик. Родителите й го поръчали за осемнайсетия й рожден ден, след първия й бал. Мислех да поръчам един и на Елиза…

Бей поклати глава, без да откъсва очи от студения поглед на Чарли.

— Това не би било справедливо за Елиза — заяви тя. — Един такъв портрет никога не би уловил духа на Елиза. Никога.

Дан долови враждебност в тона й и това го изненада неприятно. Той погледна към Бей шокиран. Тя беше готова да му каже, че не харесва жена му, че смята Чарли за съвършената кандидатка за древно погребение под формата на портрет на дебютантка, но първо трябваше да намерят Елиза и тя премълча.

— Хайде — подкани го. — Късно е, тъмно е, тя не е вечеряла. Трябва да я открием.

— Но къде? Къде може да е?

— Някъде в училище?

Дан поклати глава.

— Бих желал да е така. Елиза е доброволен отшелник. Казва, че тренира за монахиня.

— А това е нейната обител — отбеляза тъжно Бей, мислейки си за едно младо момиче, зазидано по свой избор в дома си, за бащата, който работеше много упорито, за да плаща сметките, за една мъртва майка, целунала друг мъж.

Като мислеше за четирите наранени деца, нейните и Елиза, тя придружи Дан по обратния път, оглеждайки да не са пропуснали нещо. В трапезарията отново забеляза отворената врата на шкафа.

— Какво е това? — попита.

— Шкаф, който направих за кукления сервиз на Елиза. Тя толкова обичаше бюрото на дядо си, че се опитах да изрежа някои от същите орнаменти на вратата.

Бей се наведе да види черупките, рибите, русалката, морското чудовище и Посейдон. Бръкна вътре, извади една от сините чашки с чинийката — мънички, с инициалите на Елиза — и си представи как момичето сервира чай на своите кукли.

— О! — възкликна Дан и докосна рамото на Бей, когато тя отвори вратата малко по-широко. — Чашата на генерала е тук вътре. Онази, за която ти разказах. Спомняш ли си?

— Онази, която доказва, че съществува истинска любов?

— Да.

Бей надзърна вътре. Шкафът бе тъмен и Дан приближи настолната лампа, за да го освети отвътре. Там имаше чинии за кукли, чаши и чинийки, както и съд за запарване, кана за чай и захарница.

— Не я виждам.

Дан се наведе до нея.

— И аз.

— Може ли да я е взела със себе си? Сигурно е била много важна за нея.

— Да, така е. Но се съмнява и да я е взела, защото тя струва цяло състояние. Никога не би я изнесла от къщата.

— Дан — Бей усети студени тръпки и внезапно я обзе ужас, — мисля, че трябва да се обадиш в полицията.

— Знам. — Той беше тръгнал към телефона.

Сега на Елиза й беше студено. Отново й се повдигаше, но студът бе по-силен. Усещаше вятъра, но той я освежаваше, прогонваше онази лепкава сладка миризма и вкус.

Тя се отпусна като навит килим. Лежеше върху твърдия под. Превръзката бе отново на очите й и те сложиха нова лепенка на устата й; едва дишаше.

Гласовете им бяха приглушени и тя се опита да разбере колко бяха. Дали бяха само мъже или имаше и жени. Един мъж, само един, или двама? И някой друг, жена, която говореше нервно, уплашено…

И после тя си спомни господин Боланд!

Смътният спомен бавно изплуваше… господин Боланд идва пред вратата й у дома тъкмо когато тя се канеше да се обади в полицията. Може би той е видял тези хора да я отвличат и сега баща й и полицията са на път…

Освен ако — не… не беше възможно… тя не можеше да повярва, въпреки че гласовете бяха толкова познати, толкова невероятно познати… Това беше той… не — как бе възможно? Някой, който я познаваше? Който винаги е бил толкова мил с нея?

— Може би изобщо не трябваше да те слушам. Може би не трябва да те слушам и сега — каза господин Боланд.

„Само ме пуснете — молеше се Елиза. — Пуснете ме да си отида у дома…“

— Знам мнението ти по въпроса, така че моля те, запази го за себе си. Вече имаме две, за които да отговаряме — знаеш го, нали? Броил ли си напоследък?

„Две“? — учуди се момичето. Какво означаваше това? Сърцето й биеше толкова силно, че тя се молеше господин Боланд и жената да не го чуят. Напрегна слух, искаше да чуе гласовете още веднъж, молеше се вътрешно за милост, ужасена, че отново чува този познат глас — но в същото време се надяваше…

— Тогава какво ще правим?

— Ще покараме и ще отидем до моста.

— Мостът? Същият като… Макбий?

— Не решихме ли точно това? Там течението е бързо…

— Знам, но…

— Не губи самообладание. Запази спокойствие. Тя е единствената, която е видяла нещо. Докато действаме разумно и не им позволяваме да ни разделят, всичко ще е наред. Тя е единственият свидетел, нали?

Елиза лежеше неподвижно. Очите й се напълниха със сълзи.

Потрепери, опитвайки се да не мисли за думите им. Поне можеха да я завият с едно одеяло. Не можеш просто да оставиш някого да спи върху студения под на микробуса, без да го завиеш. Дори да не беше чула думите им, тя щеше да разбере, че на тях им пукаше толкова малко за нея и че се канеха да я убият.

Господин Боланд я викаше в тъмното пред нейния прозорец, опитваше се да я накара да изскочи отвън, като твърдеше, че майка й я иска…

Елиза стисна здраво очи и преглътна сълзите си. Знаеше, че лежи в тъмночервения микробус, кървавия микробус. Сега знаеше, че е тъмночервен, а не тъмносин или тъмнозелен, и знаеше, че го е виждала някъде преди, някъде преди, но не можеше да си спомни къде. Потрепери при мисълта, че се вози в същия тъмночервен микробус, който уби майка й.

С хората, които шептяха в нощта, че майка й я иска…

Полицейската кола мина по Гранит Стрийт, ярките й фарове се отразяваха в равната, спокойна повърхност на река Мистик. Следвана от цивилен седан, тя се плъзна по алеята на Конъли.

Бей седна в дневната, спомняйки си как само преди шест месеца полицията нахлу в мирния й живот в един горещ летен ден и промени всичко завинаги. Спомените препускаха в съзнанието й, докато тя седеше до Дан и се опитваше да му помогне да премине през това изпитание.

Двамата детективи, Ана Ривера и Марта Келър, седяха срещу тях, наблюдавайки напрегнато Дан, докато Ривера задаваше въпроси. На Бей й се гадеше — при изчезнали деца полицията винаги подозираше бащите. Тя се приближи до него на дивана.

— Кажете ми името и възрастта й — започна детектив Ривера.

— Елиза Дей Конъли — отговори Дан. — Тя е почти на тринайсет.

— Вие се прибрахте от работа в обичайното време и нея я нямаше тук?

— Не — отговори Дан. — Всъщност малко закъснях. Отбих се в къщата на Бей…

— Бей?

— Това съм аз — намеси се Бей. — Бей Макбий. Живея в Блек Хол. В района на Хабърдс Пойнт.

Погледите на детективите бяха недвусмислени. И двете се сетиха за името; осъзнавайки, че „Макбий“ вероятно е прочуто име за силите на реда от Блек Хол до Уестърли и по-нататък. Тя усети, че се изчервява.

— Дъщеря ми е приятелка на Елиза и тя ни каза, че Елиза се е опитала да й се обади някъде към четири и четирийсет и пет следобед. Когато Ани вдигнала, никой не се обадил, но бил регистриран този номер. Това разтревожило Ани и тя ни каза…

— Защо точно това би „разтревожило“ Ани? — попита детектив Ривера. — Може би Елиза е променила решението си; може да е започнало нещо интересно по телевизията, нещо, което е искала да гледа, или…

— Но тя не беше тук, когато пристигнахме — настоя Дан и в гласа му се усети нотка на паника. — Това е важното. Без значение какво я е разсеяло, тя не беше тук.

— А аз питам — заяви спокойно детективът — има ли причина за внезапната тревога на приятелката й? Нещо, което би застрашило Елиза?

Дан си пое дъх, а Бей знаеше колко съсипващо бе това за него, да изложи живота и историята на Елиза пред тези непознати.

— Тя е много чувствителна — обясни той. — Майка й почина миналата година и Елиза го понесе много трудно.

Детективите мълчаха и чакаха да продължи. Бей виждаше, че той се опитва да събере мислите си, че не иска да предава дъщеря си, разкривайки нещо прекалено лично. Но Бей видя състрадание в очите на полицаите.

— Знаем, че е трудно, господин Конъли обади се детектив Келър. — Моля ви, кажете ни каквото можете.

— Кажи им, Дани — настоя Бей, насърчавайки го. — За да могат да намерят Елиза.

— Беше в болница — започна Дан. — В „Банко“, в Масачузетс. Това е психиатрична клиника…

— Да, много добра — прекъсна го любезно детектив Ривера.

— Беше свидетел на смъртта на майка си — продължи Дан. — И беше травмирана. Диагнозите й бяха ЛС и ПТС.

— Личностни смущения — поясни детектив Келър.

— Има ли раздвоение на личността?

— Не. Но се затваря в себе си… Има много силно въображение. Веднъж си помисли… — Той спря, поглеждайки към стълбите, после към Бей. — Веднъж, през октомври, си помисли, че е чула непознати — тя ги нарича „злите хора“ — до прозореца си. Казали й, че майка й я иска. Аз проверих…

— Какво открихте?

Дани поклати глава.

— Нищо. Драскотини по прозореца — но те бяха от клоните на дървото.

— Кой прозорец? — попита детектив Ривера.

— На спалнята й — обясни той. — Горе, вляво. Прозорецът до леглото й.

Детективът направи знак на един униформен полицай да се качи и да провери.

— Бягала ли е преди?

Дан поклати глава.

— Точно обратното. Не излиза навън. Говори, че иска да живее в манастир. Седи си вкъщи, освен когато ходи до Хабърдс Пойнт да се види с Ани.

— Възможно ли е сега да пътува нататък?

— Не, би трябвало някой да я закара.

— Може ли да е решила, че трябва да се върне в болницата? — попита детектив Келър. — И да е тръгнала натам?

— Не. Щеше да ми каже.

— Децата имат тайни от своите родители — намеси се детектив Ривера. — Нищо лично, просто житейски факт. Може ли да се вижда с някого, с когото вие не бихте искали да се вижда? Може ли да са намесени наркотици?

— Не — възрази Дан. — Елиза е много… много специална. Тя е крехка; не излиза след училище. Дори ми е трудно да я накарам да отиде на училище. Това е една от причините — той погледна към Бей, — поради която съм толкова благодарен за приятелството й с Ани.

— Наркотици? — попита отново Келър.

— Не — отговори твърдо той.

— Неприятно ми е да ви питам за това — включи се отново Ривера. — Защото знам, че ще ви заболи, като го чуете, но… Елиза говорила ли е някога за самоубийство?

В този момент Бей видя как Дан стисна ръце и се втренчи продължително в тях. Тя си представи белезите, които видя по китките на Елиза, и знаеше, че има още много, които не бе видяла.

— Да — отговори сподавено Дан. — Започна да говори за това след смъртта на майка си.

— Значи е възможно — каза детектив Ривера деликатно, но много настоятелно — да си мисли за това и сега.

— Не знам — отговори Дан. — Аз… Възможно е.

Детектив Ривера кимна, стана и излезе в коридора, където Бей я чу да разговаря с двамата полицаи. Детектив Келър се наведе напред.

— Споменавала ли е за начина, по който би го направила?

Дан поклати глава.

— Порязва се — промълви тихо той.

— О… съжалявам.

— Казах й, че ако го направи отново, ще я върна в болницата — обясни и очите му се просълзиха. — Тя е толкова красива. Притежава такава невероятна красота, иска да се осакати. Мисли, че е грозна… а смъртта на майка й я изпълни с толкова болка, която трябва да изпусне.

— Ще я намерим — заяви детектив Келър.

Но думите й сякаш не значеха нищо, нямаха никаква тежест. Докато Бей гледаше как Дан сдържа тихите си ридания, усети, че той вече мисли дъщеря си за изгубена или отнета от него, че скръбта на момичето е толкова силна, че я дърпа надолу, някъде, където той никога няма да може да я стигне. Бей посегна към ръката му и я хвана.

Когато детектив Ривера се върна в стаята, изражението на лицето й беше различно; сърдито, нервно и възбудено. Джо Холмс я придружаваше. Детектив Келър вдигна поглед, стресната от присъствието му и от промяната в поведението на Ривера. Полицейските радиостанции пращяха в коридора.

— Разбрах за станалото — обясни Джо.

— Ако някой позвъни на вратата, Елиза би ли отворила? — попита детектив Ривера.

— Надявам се, че… не мисля — поколеба се Дан.

— Освен ако не го познава. Защо?

— Наскоро правили ли сте ремонт на водопровода? Някакви проблеми с парното?

— Не — отговори Дан и стана. Бей чу полицаите в коридора да викат екипа на съдебните експерти. — За какво говорите?

— Полицаите са открили водопроводни лепенки отвън, в храстите. Знаете ли как са се озовали там?

— Не, не знам.

— Вие притежавате ли такива? — попита Джо.

— В работилницата, в Ню Лондон. Не тук.

— Какво точно открихте, като влязохте в къщата — попита рязко детектив Ривера, — което бе различно, неочаквано?

— Вратата беше отключена — обясни Дан. — Телефонната слушалка беше вдигната. Елиза е започнала да се храни, но не е довършила.

— И чашата, Дан — напомни му Бей.

— Точно така — нямаше я сребърната й чаша.

— Сребърната й чаша?

— Тя е безценна. Направена е от Пол Ривиър; играе важна роля в историята на щата, почти като Чартър Оук[1] Мястото й е в някой музей, но майка й й я даде и Елиза не би позволила тя да излезе от къщата.

— И чашата беше тук, когато тръгнахте на работа сутринта?

Дан сви рамене.

— Не знам. Предполагам. Тя толкова напомня на мен и на Елиза за Чарли — майка й, че я държахме в шкафа. Даже не съм поглеждал — Елиза също, доколкото знам — след като Чарли почина.

— Опишете чашата — настоя детектив Ривера и си записа нещо.

— Мислите, че някой я е взел? — попита Дан. — Това ли е станало?

— Не сме сигурни — отговори детективът. — Но лепенката ни кара да мислим, че някой може да я отвлякъл дъщеря ви.

Тара се грижеше за децата, а Бей остана при Дан Конъли и се опитваше да му помогне. Тара само можеше да си представи какво става. Тя нямаше деца и това я караше да се чуди какво означава да си истински родител. Радваше се на благословията да бъде нещо като родител… дори нещо като леля… на децата на Бей.

Заобича Ани, Били и Пиджийн (но тайно, особено кръщелницата си Ани) още от раждането им. Помагаше на Бей да се грижи за тях, когато имаха колики, варицела, ужилвания от медузи. Много нощи ги люлееше, успокоявайки ги да заспят след кошмари.

Но в края на деня — или на нощта — винаги трябваше да се прибере у дома. Да целуне децата за довиждане, да затвори вратата след себе си и да влезе в моминския си рай на самота, педикюри и тайната си страст към „Аз мечтая за Джини“[2].

Но това не й пречеше сега да съчувства на Дани и да скърби заедно с него. Тя обичаше децата на Бей толкова много, все едно че бяха нейните. Не можеше да си представи през какви мъчения преминаваше той и се радваше, че Бей е с него.

Това я накара да копнее за Джо. Но тъй като Елиза бе изчезнала и времето минаваше, без да се чуе нищо за нея, знаеше къде му е мястото точно в този момент: в къщата на Дан Конъли в Мистик.

И беше доволна, че именно тя му се обади да се включи.

[1] Charter Oak — Дъбът на Хартата — легендарна забележителност в историята на щата Кънектикът. В корените на това величествено дърво е била скрита кралска харта, играла важна роля в историята на щата. — Б.пр. ↑

[2] Популярен американски сериал. — Б.пр. ↑

31.

Вероятно вече бе почти полунощ.

Въпреки че в микробуса нямаше прозорци или часовници, въпреки че самата тя не носеше часовник, Елиза усещаше как времето минава, усещаше, че е много късно, че са престанали да се движат.

Защо я държаха жива?

Лицето й беше наранено и подуто от падането и тя постоянно докосваше с език счупените си предни зъби. Едва не заплакваше, когато си помислеше за нащърбените си зъби, но устата й бе покрита с лепенката и плачът я задушаваше, така че сдържаше сълзите си. Знаеше, че има късмет заради това, че е още жива.

Моли се цяла нощ. Дълбоко в мрака усещаше присъствието на майка си до себе си, в колата, която я уби. Майка й я беше прегърнала в ангелските си криле, за да я стопли. Беше сигурна, че ако Чарли не беше дошла, тя вече щеше да е мъртва. Майка й пречеше на похитителите й да я убият.

Майка й спасяваше живота й и от това Елиза откри у себе си едно огромно желание да живее. Сега, изправена пред лицето на смъртта, знаеше, че трябва да се измъкне жива. Щеше да направи всичко, за да оцелее и да ги види изправени пред правосъдието.

Изведнъж мисълта за самоубийство й се стори ужасяваща, егоистична и лекомислена — възможно най-чужда за духа й. Елиза искаше да живее и се молеше на Бога да успее.

И преди Дан Конъли бе изпитвал болка, скръб и ужас. Родителите му бяха добри, мили хора, но и двамата починаха твърде млади. Смъртта на Чарли го накара да се чувства като привидение, изгубена душа. И оттогава се тревожеше отчаяно за Елиза. Но нищо не можеше да се сравни с това, което чувстваше сега, сякаш нещо го разкъсваше, сякаш диви животни бяха откъснали крайниците му. Помисли си, че си представя какво е да те нападне акула.

Елиза беше неговото дете. Тя бе част от него и той беше част от нея. Държеше я на ръце в момента на раждането й — първо Чарли, после той. От мига, когато видя лицето й, погледна в очите й, Дан бе обсебен от една любов, която никога не го напусна, която, независимо от отговорността и напрежението не би заменил за нищо.

Полицаите идваха и си отиваха: детективи Ривера и Келър, членове на екипа им и съдебните експерти, както и Джо Холмс. През цялата нощ пристигаше откъслечна информация: водопроводната лепенка била част от голяма пратка, продадена на отдела по поддръжка в Шорлайн Банк.

По бравата и парапета на верандата не били открити непознати отпечатъци от пръсти, но Джо, изглежда, смяташе, че драскотините по прозореца на Елиза изобщо не са били направени от клони, а от нож, с който някой се е опитал да изкърти рамката. Мислеше, че дървото е било използвано за качване на покрива, и полицията претърсваше района за улики.

Бей стоеше плътно до Дан.

— Сигурно искаш да се прибереш — каза той и погледна часовника си. Беше единайсет и трийсет.

— Няма да си ходя — заяви тя.

Очите им се срещнаха. Той видя в нейните загрижеността и любовта, които бе изпитвала към него през всичките тези години, но сега в тях имаше и болка. Тя го прегърна и той зарови глава в рамото й. Осъзнаваше, че се държи за нея като за спасителна сламка.

— Помисли за това, Дан — колко силна е тя. Колко е преживяла вече. И колко много я обичаш — тя знае това.

— Мислиш ли?

— Знам, че е така — настоя Бей. — Ти си най-важният човек в нейния свят.

— Майка й беше най-важната — отбеляза Дан. Като каза тези думи той си представи как Елиза вижда колата да удря Чарли и се сепна. Травмата едва не погуби малкото му момиченце — как би могъл да очаква тя да издържи онова, през което преминаваше сега?

Бей не отговори, но продължаваше да го прегръща.

— Тя обичаше Чарли толкова много — продължи Дан. — Майка й никога не я подведе. Боже, не мога да престана да си мисля, че това нямаше да се случи, ако се бях държал по различен начин през последните няколко години. Чарли беше толкова стабилна — никога не се отклоняваше от пътя, не вършеше нищо нередно. Беше толкова почтена, толкова честна. И Елиза я възприемаше така. Тя никога…

— Елиза не я е възприемала така — извика Бей, пусна го и отстъпи назад. Гласът й беше сърдит, а очите — просълзени.

— Какво имаш предвид? Да, така беше. Тя…

— Не, Дан — настоя Бей и от гърдите й се откъсна ридание. — Не е така! Тя изобщо не е възприемала майка си така!

Навсякъде по първия етаж бе пълно с полицаи, така че Дан хвана Бей за ръката и заведе горе в спалнята си, в стаята, която споделяше с Чарли. Заведе я до ръба на леглото и те седнаха заедно, а Бей плачеше. Дан обгърна слабите й рамене и се опита да повдигне брадичката й, за да може тя да го погледне в очите:

— Кажи ми, Бей. Моля те.

— Съжалявам, Дан — проплака тя. — Не трябваше да казвам нищо. Поне не тази вечер…

— Е, вече е твърде късно за това. Можеш да завършиш това, което започна. Какво се опитваше да кажеш за Елиза и майка й?

— Елиза не е идеализирала Чарли. Изобщо не я е възприемала като почтена.

— Бей, така беше.

— Не, Дан. Не е било така. Видяла е майка си да целува Шон!

— Какво?

— Видяла е Чарли да целува съпруга ми. Те я мислели за заспала на задната седалка в колата.

— Елиза ли ти каза това? — попита Дан. Беше като вцепенен.

— Не. Казала е на Ани.

— А Ани сподели с теб.

— Да. Така трябва да става. Детето се обръща към родителя за любов и утешение — не за измама и предателство! Съжалявам, Дан, но я мразя. Мразя я заради това, че е целувала Шон, заради това, че е допуснала Елиза да види, че те е правила на… — Тя се спря.

— Кажи ми — прошепна той и я притисна още по-силно. — Моля те, довърши мисълта си.

— Че ти е внушавала, че вършиш нещо нередно — промълви най-после тя с такива силни ридания, че цялото й тяло се разтресе. — Заради това, че те е карала да се чувстваш непълноценен. Да усещаш, че не си я направил щастлива. Че само ако си открил онази вълшебна комбинация, само ако си се досетил за думите, които тя е искала да чуе, за мястото, където е искала да отиде… само ако си я докоснел по начина, по който е искала да бъде докосвана…

Дан знаеше, че Бей говори за себе си и за своя съпруг, но той си обясняваше всяка дума и знаеше, че двамата са били в едно и също положение, поне през тази последна година, и дори не са знаели за това.

— Съжалявам, че ти е причинил това — промълви Дан. — Шон…

— И аз съжалявам, че Чарли ти го е причинила.

— Как не съм разбрал? Защо Елиза не ми е казала нищо?

— Не си разбрал — заяви Бей със суров глас, — защото вярваш. Обичаш с цялото си сърце и ум.

— Така е — съгласи се той и сведе поглед към главата й, към червената й коса, блеснала в студената ноемврийска светлина. Искаше тя да го погледне в очите.

— А Елиза не е казала нищо, защото не е искала да бъдеш наранен още повече. Децата ме защитаваха повече отколкото мога да си представя.

— Знаеш ли кога е станало?

Бей поклати глава.

— Малко преди смъртта на Чарли, останах с такова впечатление. Можеш да питаш Елиза.

„Ами ако никога нямам тази възможност?“ — помисли си той.

Бей видя болката в очите му и поклати глава.

— Не мисли за това — каза, посегна да докосне лицето му, плъзна ръка към врата му и го целуна по устните.

Целувката беше дива, животворна и чудотворна. Дан стисна Бей с всичка сила. Ръцете й се плъзнаха под пуловера му, сякаш тя трябваше да докосне кожата му, трябваше да стигне колкото е възможно по-близо до сърцето, кръвта и костите му.

Когато се върнаха долу, те намериха Джо Холмс в трапезарията. Щом ги чу да влизат в стаята, той посочи към дървения шкаф за порцелан.

— Там ли беше сребърната чаша на Елиза? — попита.

— Да — отговори Дан. — Казах на детектив Ривера — чашата бе направена от Пол Ривиър. Мястото й е в музей. Заради това ли те, които и да са, са отвлекли Елиза?

— Тя може да се купи в супермаркета — каза строго Джо. — Стойността няма нищо общо с това кой я е направил и колко е стара.

— Какво имаш предвид? — попита Дан. — Разбира се, че има. Какво иначе оправдава риска да отвлекат дете? Какво друго може да обясни…

Джо поклати глава; изглеждаше нетърпелив, но очите му сияеха.

— Чашата е свързана с изчезването й — обясни той.

— Има връзка. Но е второстепенна.

— Как е свързана?

— Още от вечерта на Тиквения бал знаем кого преследваме — каза той и погледна към Бей. — Тара ми помогна да разбера. Бяхме в къщата на Боланд, огледахме всичките му трофеи и тя каза, че може би двамата е Шон са играли в противникови отбори.

— Израснали са в различни части на щата — напомни му Бей. — Марк живееше тук на крайбрежието; Шон само летуваше тук. Той е израснал в Нова Британия. Училищата им са били в различни лиги.

— Да — съгласи се Джо. — Освен за щатските шампионати.

— Най-важните намеси се Дан.

— Баскетбол, когато са били абитуриенти — продължи Джо. — Отборите им са стигнали до щатските финали, Джемпъл Павилион и Юкон. Марк Боланд и Шон Макбий са били един срещу друг на терена. Прочетохме стари изрезки от вестници.

— Марк ли е другият вътрешен човек? — извика Бей. — Нима Шон е уговорил и него да крадат от клиентите?

Джо поклати глава:

— Точно обратното. Боланд го е правил в продължение на години в „Анкор Тръст“ и не са го хванали. Никога не е оставял следи на хартия. Нито едно оплакване, нито дори подозрение. Бил е много, много добър в прикриването на следите си — съдебните счетоводители едва започват да ги откриват. Пристигнал е в „Шорлайн“ и е превърнал всичко в игра.

— С Шон? — попита шокирана Бей.

Джо кимна.

— Едно голямо състезание. Като щатските финали, всичко отново.

Бей се замисли за всичките години, през които гледаше Шон да играе баскетбол, футбол, бейзбол, да се бори до смърт, само за да спечели играта. Защо не й е казал, че той и Марк са били съперници? Защото гневът му заради повишението е бил толкова голям, предположи тя.

— Да видят кой ще направи повече пари — предположи Дани.

— Кой ще завземе повече сметки — допълни Джо. — И всеки път, когато някой от тях е успявал, е трябвало да има награда…

— Сребърните чаши — досети се Бей.

— Да, но е имало и една по-голяма награда — поясни Джо, бръкна в шкафа и извади една от малките сини чаени чаши на Елиза.

— Не разбирам — намръщи се Дани.

— Сметките — каза агентът. — Всички пари, които са откраднали. Имало е само един свидетел, който е можел да ги изобличи. Ед.

— Ед? — попита Бей, спомняйки си за бележките върху папката на Шон, драсканиците на пикапа и…

— Аз предполагах, че „Ед“ е мъж — продължи Джо. Банкер или може би клиент. Никога не си помислих…

— Елиза — въздъхна Бей и очите й се спряха върху монограма, нарисуван толкова деликатно върху чашките и каничката: Е.Д. — Елиза Дей!

Кой би очаквал, че стойността на един от трофеите ще надвиши тази на някоя от другите? Фондът „Елиза Дей“ вървеше с доста добра награда: сребърна чаша, направена от Пол Ривиър. В деня, в който Шон започна да използва фонда като начин да крие и мести пари, той бе взел чашата от дома на Конъли. Алис Боланд отново се замисли колко глупав е бил.

Кой знае как се е промъкнал вътре — такъв си беше Шон. Може би е прелъстил Шарлот; или може би тя си е мислела, че го прелъстява. И макар че Шарлот Конъли не беше разбрала за местенето на средства в семейния фонд, тя със сигурност бе забелязала, че Шон Макбий е откраднал сребърната чаша на дъщеря й.

Каква ирония, да имаш икона от някой толкова свързан със свободата. Защото точно така започна всичко: начин да се освободиш, да имаш повече, да се издигнеш над останалите, над работните пчелички по света. Да вземеш онова, което на хората им липсва… и нямат, толкова дълго.

Но тогава Шарлот заплаши да се обади в полицията и точно когато всичко утихваше, Фиона хвана Шон да се измъква със сметката на Ефраим. Нещата се объркваха.

Само ако хората бяха по-внимателни. Никой не трябваше да умира. Имаше начини да се избегне този кошмар. Всъщност голяма част от вината трябваше да се хвърли на Фиона. Тя никога не се вписваше в нещата, не можеха да я поканят да се включи. Всъщност нямаше ли да е изненадана, че Марк е вземал пари от нейния пазарен фонд?

Това бе оценено с вземането на трофея от конните състезания.

Шон се засмя на това — беше удивен от дързостта на Марк. Това беше повече в стила на Шон. Но смелостта му се простираше само до спорта и парите. Когато научи, че детето е станало свидетел на убийството на майка си, че е единственият свидетел, той се пречупи.

Преоценката на ценностите при него започна със смъртта на Шарлот и го доведе до няколко глупави опита да върне някои от по-малките си вземания от различни сметки. Но едва когато проблемът какво да правят с момичето започна да се задълбочава… когато то излезе от болницата… тогава Шон наистина започна да се срива.

Закле се да я защити, ако те се опитат… е, ако опитат това.

И това бе падението му. Марк изискваше абсолютна преданост; твърде много се занимаваха с това. Той изискваше абсолютна лоялност и когато Шон стана непреклонен, всички знаеха, че е само въпрос на време. Марк знаеше, че никой свидетел не бива да бъде подминаван с лека ръка; Шон също трябваше да знае това.

Тази нощ се подготвяше отдавна. Първо Шон се изпречи на пътя им и трябваше да бъде убит. Беше твърде лошо, но неизбежно. Самата Алис се опита да вкара Дан Конъли в кръга, да го обвърже като начин да осигури мълчанието на дъщеря му, като му позвъни, изпускайки името на Шон — ако Конъли се беше замислил за парите, от които се отказва, той щеше да захапе стръвта. Но той не го направи — така подписа смъртната присъда на собствената си дъщеря.

Марк и Шон настояваха това да се смята за игра. Но Алис знаеше, че това просто ги кара да се чувстват по-добре. Искаха момчешката лъжа: ако играеха за трофеи, наистина си струваше. Те крадяха от най-богатите си клиенти, онези, които никога нямаше да забележат. Шон нарече Марк „Робин Худ“.

Но в крайна сметка за какво беше всичко? Защо Шарлот трябваше да бъде убита и защо самият Шон накрая трябваше да бъде спрян, и защо Елиза Дей Конъли щеше да умре?

Богатство.

Това е всичко.

Богатство — преследването му, защитата му. Големите къщи струват пари, също и антиките, и произведенията на изкуството, и хубавите коли, и ценните бижута. Не всеки е роден с тези неща. И не всеки ги иска, колкото и да е трудно да се повярва. Марк се грижеше толкова добре за всичко досега; можеше да бъде извинен за момчешката си нужда да награди себе си и „съотборниците“ си със сребро. Сега, когато приливът идваше, настъпваше времето да удавят момичето и така да защитят златото.

Беше толкова късно и майка й бе все още у господин Конъли. Ани се боеше толкова много за Елиза. Каквото и да ставаше, тя знаеше, че е лошо, и Ани не можеше да заспи.

— Къде ли може да е? — попита тя Тара.

— Не знам, скъпа. Обаче всички я търсят. Джо, полицията…

— Ами ако не я намерят?

— Трябва да вярваме, че ще я намерят. Трябва да й изпратим нашата любов, за да може да се хване за нея и да се прибере у дома при нас.

— Любов — повтори Ани, сякаш изричаше думата за пръв път.

— Това е най-важното, което имаме. Елиза знае това. Където и да е, тя ще може да усети любовта ни към нея.

— Но аз все пак не виждам как това може да помогне.

— Вярваш ли в ангелите хранители, Ани?

Момичето сви рамене, защото не искаше да обижда Тара. Ангелите по-скоро бяха красиви същества от приказките.

— Мисля, че вярваш, Ани. Знам, че майка ти вярва. Аз също. Бабите ни ни разказаха за тях.

— Но какво могат да направят те? — попита Ани с писклив глас. Вече всички звезди бяха изгрели. Луната беше като сърп, а небето — много тъмно. Бухалите, които всеки ноември мигрираха през Хабърдс Пойнт, излетяха от дъбовете, призовавайки за лов. — Какво могат да направят духовете, когато ние сме тук на земята?

Ние сме тук; ние трябва да можем да спасим хората, които обичаме!

Тара сякаш знаеше, че Ани плаче за баща си, за най-лошия й кошмар, който се превърна в истина с новината за смъртта му.

— Ние можем да направим много — настоя Тара — и можем да се обърнем към тях за помощ.

— Наистина ли вярваш в това?

— Наистина вярвам. Помага и фактът, че Джо и полицията я търсят. Елиза е борец, Ани. Тя има светлина вътре в нея. Всички сме я виждали и я обичаме заради това.

— Да — прошепна Ани.

После един бухал се обади отново от върха на най-високия бор и това изглеждаше като сигнал, че нещо ще се случи. Тара я целуна и Ани се опита да си поеме дъх. Помисли си за Елиза там отвън в нощта, някъде на онзи скалист бряг с пещери и заливи, където студената земя е покрита с паднали листа и борови иглички, отвън в мрака, осветен от звездите.

Малката дървена лодка на Ани бе на нощното шкафче; тя я погледна, мислейки си как я даде на баща си, за да знае кого да докара до дома. Затвори очи и си помисли за Елиза и за вътрешната й светлина.

И тогава, без да знае защо, посегна към малката си дървена лодка и я разтърси. Отново чу тракането.

Дан седеше на дивана, прегърнал Бей с едната си ръка; тя спеше, отпуснала глава на рамото му. Беше толкова късно, а Елиза беше някъде навън. Той се втренчи в телефона, сякаш можеше да го накара да звънне. Джо му каза да си стои у дома, до телефона, но той искаше да излезе и да търси дъщеря си.

Мислите му бяха объркани. Той беше критикът на собствения си живот. Опитваше се да разбере какво би могъл да направи по по-различен начин. Прегърнал Бей, той се загледа в портрета на Чарли, картината на нещастния му живот. Те бяха родителите на Елиза, които бдяха заедно.

Чарли… Тя бе израснала с такива привилегии. Знаеше, че е аристократка. Семейството й имаше пари от поколения; те раздаваха повече за една година, отколкото хората изкарваха за цял живот. Тя имаше желязно чувство за превъзходство — не беше сноб, а много резервирана. Изолирана.

Такава я видя Дан, когато се запознаха, в годината, когато той работеше в Хабърдс Пойнт. Чичо й го беше наел да реставрира красива дървена яхта „Конкордия“. Цялата работа трябваше да се свърши в една корабостроителница в Стонингтън, срещу пристанището и къщата на Чарли. Всъщност палат. Беше огромна бяла колониална къща с пристройки и док. Дан започна да я вижда всеки ден — винаги сама, винаги сдържана.

Един ден, в часа му за обяд, той пусна във водата малка лодка и започна да гребе към отсрещния бряг. Започна да я възприема като нещастно малко богато момиченце и реши да й достави удоволствие.

Все още си спомняше как спря на дока. Извика й и я попита, дали би искала да се качи в лодката. И си представи как тя остави внимателно книгата си на градинската пейка, приглади панталона си и слезе до водата. Той й подаде ръка, за да слезе в лодката, но тя не я пое.

Почти развеселена, тя се качи сама. И му позволи да я закара до края на пристанището и обратно. Денят беше светъл и ясен, рибите скачаха в заливчето, а лебедите плаваха около пристаните. Все още си спомняше този ден; спомни си и усещането, как Чарли смяташе, че го дарява с удоволствието да се наслади на нейната компания.

Това чувство никога не го напусна.

Той се ожени за нея — може би той беше нейната възможност да се разбунтува. Не се омъжвай за собственик на яхта; омъжи се за работник и му дай да управлява корабостроителница. Какъв по-добър начин да притежаваш един човек?

Той никога не престана да я обича, да се опитва да я направи щастлива. И дълбоко в себе си искаше тя да го обича повече, отколкото го обичаше, да го приеме като равен. Но Чарли в действителност нямаше равни. Където и да отидеше, хората я разпознаваха като наследничката на „Дей Консолидейтед“. И ако не го направеха, само пет минути в нейно присъствие бяха достатъчни да разберат, че е различна, че е родена със сребърна лъжица в устата. А ролята на Дан като неин съпруг, като неин служител, бе да я закриля. Да се грижи за нещастното си малко богато момиче.

Дан се чудеше какво означава това, че през последната година Чарли изведнъж се заинтересува от нещо извън себе си, извън дома. Беше заинтригувана от банките и банкирането. Започна да говори, че иска да продължи да учи и да вземе магистърска степен по бизнесадминистрация.

И така много дни наред тя ходеше в Шорлайн Банк да задава подробни въпроси за своите сметки, за фонда, който бе неин и на Елиза. След толкова много години, в които оставяше други да управляват живота й и състоянието й, Чарли започна да поема нещата в ръцете си.

Докато Дан се чувстваше щастлив да я види наистина въодушевена от нещо, той усещаше също, че тя се отдалечава. Това го объркваше и го нараняваше — понякога се прибираше у дома и я намираше да говори по телефона, с бележник и химикалка, да си води бележки. Или ученето е било само параван? Дали жена му е прикривала връзката си с Шон Макбий?

След като разбра, че са се целунали, Дан си помисли, че е имало по малко и от двете. В корабостроителницата той се занимаваше със законите на корабната архитектура: център на гравитацията, обща дължина, греда, чертеж. В любовта, в брака нямаше такива неща. Бракът бе една сива зона, като да плаваш в мъгла.

„Но плаването в мъгла може да бъде красиво — помисли си той. — Усещаш пътя към дома; надушваш боровете на брега, ослушваш се за звънците на шамандурите, усещаш вятъра да се променя и да спада, като приближаваш сушата.“

Само той и Чарли да бяха направили повече такива неща един с друг. Може би ако бракът им бе по-добър, Чарли все още щеше да е жива и Елиза щеше да си е у дома.

Но това го накара да прегърне Бей още по-силно. Тя беше толкова откровена и земна и изпитваше нужда — със същата необходимост, с която се нуждаеше да диша — да каже истината за това, което й е на сърцето.

Дан се молеше за възможност да направи нещо повече — с Бей, с Елиза. Искаше възможността да бъде най-добрият баща за своята дъщеря. Искаше да й помогне да стане по-силна, да й помогне да види колко е красива. За да не се опитва никога отново да се наранява.

Стомахът му се сви. Имаше усещането, че времето отлита за Елиза, която бе в ужасна опасност. Часовникът тиктакаше в главата му. Светът, дори крайбрежието, бе толкова голямо място за търсене. Само ако имаше някаква представа откъде да започне…

32.

Дали си мислеха, че е заспала, или просто бяха решили изобщо да не мислят за нея?

Хората караха тихо и чакаха нещо. Но какво? Толкова много въпроси и Елиза бе преследвана от всички тях. Тя лежеше неподвижно, а ухото й се беше прегънало и я болеше. Видения с тъмночервения бус изпълваха съзнанието й. Тя го видя да удря майка й, кръвта на майка й по пътя.

А после видя буса отново. Къде го беше виждала преди?

Спомените идваха един след друг. Елиза и майка й пазаруват в събота. Обядваха в кафе „Сейл Лофг“, после отидоха в Хотърн. Елиза обичаше да обикаля из бутиците. Майка й искаше да огледа за домакински прибори…

Лъскави медни тигани и чугунени тенджерки в един магазин, бродирани възглавници и луксозни абажури в друг, а после, на последното място, керамични плочки и мостри за платове… дизайнерско студио… място, където хората ходят, за да проектират обзавеждането на къщите си.

Елиза примигна. Видя майка си, изненадата в гласа й.

— О, не знаех, че това е ваш бизнес!

А дизайнерката — толкова дребна й стилна, облечена в черен костюм, с красива руса коса и златни обици — усмихна се, като ги видя, даде на майка й да огледа някои мостри за платове, попита Елиза какво мисли за един стенен свещник.

— Харесва ли ти този? — попита жената, вдигна месингов фенер, после го остави и вдигна оловен свещник с черен абажур. — Или този?

— Харесва ми фенерът — каза Елиза.

— На мен също! — отговори жената с усмивка. — Какъв отличен вкус имаш! Чарли, дъщеря ти е очарователна.

Майката на Елиза кимна, усмихна се и благодари, докато продължаваше да оглежда платовете. Магазинът изглеждаше толкова уютен и женски, забавен и творчески, а жената беше толкова изискана. И точно сега Елиза си спомни как майка й каза: „Прекарвам толкова много време в банката; и Марк, и Шон са толкова услужливи. Мисля си да се върна в университета, някак си да навляза във финансите… но после идвам тук и си мисля колко страхотно би било да правя това…“

И Елиза се изненада, като чу, че майка й иска да промени нещата в живота си — не беше уплашена и разтревожена, а просто любопитна, защото никога не е чувала майка й да казва нещо такова преди.

— Това? — Жената се усмихна.

— Да — оградена от такива красиви неща, толкова много красота.

Жената показа мускула на едната си ръка и посочи през прозореца с другата.

— Ето с какво е свързана цялата работа. Влачиш разни неща. Книги с мостри, топове плат, антикварни хералдики, картини — наистина съм станала като впрегатен кон.

А Елиза и майка й се наведоха да погледнат през прозореца, да видят към какво сочи жената и ето го, паркиран на алеята зад магазина й, пред един червен склад.

Тъмночервен микробус.

Елиза изстена, като си спомни.

— Чу ли това? — попита мъжкият глас. — Колко още ще чакаме? Боже, Алис!

— Знам, знам — отговори женският глас.

— Вече трябваше да сме приключили. Както с другите.

— Другите бяха различни — настоя тя. — Другите не трябваше да ги измъкваме от къщите им.

— Е, какво — губиш самообладание?

— А ти?

„Бъдете хора — молеше се тихо Елиза. — Изгубете самообладание.“ Сега тя можеше да види лицето на жената, русата й коса, магазина й с красивите му цветове и платове, и предмети, сега Елиза чуваше жената да говори на майка й, да й казва колко очарователна била Елиза, сега Елиза си спомни името й, Алис, и фирмата й — „Боланд Дизайн“, всичко беше толкова различно.

— Да, и аз — отвърна Марк.

— Е, ти не можеш да си го позволиш — натърти Алис. — Нито аз.

— Колкото по-дълго чакаме… — започна мъжът.

— Знам — тросна се жената. — Знам, знам. Не говори за това.

— И това ще го накара да си отиде? Ще премахне проблема?

„Аз не съм проблем, аз съм момиче“ — помисли си Елиза, мъчейки се да махне лепенката. Знаеше, че ако може да си поговори с тях, да ги накара да я чуят, тя щеше да ги убеди, че това е грешка. Тя нямаше да каже на никого; те нямаше да отидат в затвора.

— Нищо не може да накара този проблем да си отиде — заяви Алис. — Ето с какво си имаме работа. Започнахме нещо, което беше просто. Всичко беше само на хартия, докато Шон не прецака нещата!

— Тя не е хартия — припомни й Марк.

— Знам. Точно това прави това толкова… невъзможно.

Елиза чу някой да мърда на предната седалка; да се обръща да я погледне, докато микробусът все още се движеше. Не можеха ли да видят, че тя е жив човек, дъщерята на баща си? Тя вдигна вързаните си крака и ги пусна на пода.

— Боже, вече не понасям това — заяви Марк.

— Каква е алтернативата? — попита рязко Алис. — Просто се вземи в ръце. Ще го направим сега, нали? Почти сме готови; приливът е достатъчно висок.

— Това не е като Шон — настоя Марк. — Тя не кърви до смърт…

— Онази част беше инцидент — каза Алис. — Кой да очаква от него, че ще се бие така?

— Трябваше да го оставим на яхтата — промълви горчиво Марк. — Той щеше да си умре там и никой нямаше да си помисли, че е станало нещо.

— Само че можеше и да не умре. Спомни си фактите. Той беше силен, все още беше в съзнание. Говореше за тази тук… — Елиза почти усети как я сочат.

— Тя е дете — снижи глас Марк.

— Сега пък говориш като Шон. Искаш ли да свършиш в затвора?

— Не.

— Тогава…

Елиза се сдържаше, уплашена да не ги раздразни, но изведнъж логиката и разумът в съзнанието й се затвориха, паниката и ужасът надделяха и тя започна да рита и удря, крещейки зад лепкавата лепенка.

— Слагай край на това — извика Марк. — Боже, повече не мога да понасям това!

— Избистри си главата — нареди Алис и сигурно отвори прозореца, защото изведнъж Елиза усети силна струя студен въздух, чудесен, леден, освежителен въздух, който се завъртя през затворения ужасен тъмночервен бус на смъртта, докато той продължаваше да се движи.

Ани слезе долу, до кухненската маса. Беше направила модела точно тук; имаше шкаф, пълен с ножици, лепило, хартия, боя — инструменти, с които семейството да се занимава в дъждовните дни.

Тя разклати малката лодчица и тя отново издрънча. Но тя я беше направила сама, изцяло от дърво и лепило; нямаше пирони или други подвижни части.

Тя огледа лодката и всичко си беше точно както го беше направила: нито един шев, нито една рамка, нито една дъсчица не бяха изместени.

Часовникът показваше дванайсет и дванайсет. Дванайсет минути след полунощ.

Тя наклони лодката наляво, чу, че нещо се търкаля и се удря в лявата страна; после я наклони надясно и чу същото от дясната страна.

Беше направила модела с ивици от балза, залепени към фини рамки, и беше пъхнала изрязано дъно, направено внимателно, за да пасне директно в самата лодка и да подсигури здрава палуба. Сега, оглеждайки я под ярката светлина в кухнята, тя видя малки драскотини по боята — сякаш някой се бе опитал да повдигне дъното.

— Какво правиш тук? — попита Тара, влизайки в кухнята.

— Просто се опитвам да разбера нещо — обясни момичето. Тара го наблюдава няколко секунди, после отиде до печката и сложи чайника.

— Искаш ли чай? — попита.

— Не, благодаря — отвърна Ани.

Бръкна в шкафа с инструменти, търсейки дългите пинсети, които Били използваше през двата месеца — по-скоро й се сториха две минути — през които бе колекционер на марки. За една Коледа получи комплект за начинаещи и бе твърдо решен да стане филателист. Сега Ани едва не се разсмя, спомняйки си как той дори не можеше да произнесе думата, но как прибираше всяка марка от всяко писмо, което пристигаше в къщата.

Сега обаче дългите му пинсети й свършиха работа. Ани ги използва, за да разхлаби мъничките седалки, да ги махне и да надигне палубата на лодката. Боеше се, че парчето балза, дълго едва двайсет и пет сантиметра и заострено от единия край, може да се счупи, така че работеше много бавно и внимателно.

Но успя. Повдигна палубата на лодката и въздъхна, поглеждайки какво е скрито отдолу. Очите й се напълниха със сълзи при вида на сиво-синята черупка от морски охлюв, на сгънатата бележка с почерка на баща й.

— Какво е това? — попита Тара и се наведе да види.

— Нещо от татко — прошепна тя.

— Искаш ли да ти го прочета? — попита Тара, когато Ани разгъна хартията.

Но Ани поклати глава.

— Не. То е за мен. Аз ще го прочета. — И го направи на глас.

„Скъпа Ани,

Знаеш, че банкерите пишат много писма, но това е най-трудното, което съм писал в живота си. Може би защото пиша на един от хората, които обичам най-много — вие сте четирима: ти, Били, Пеги и мама. Никой мъж не е имал по-добро семейство. И никой мъж не го е подвеждал повече. Може би все още мога да оправя нещата, да постъпя правилно.

Има много неща, които ще кажа единствено на теб. Ани, надявам се никога да не прочетеш това писмо. Защото ако го четеш, това означава, че съм мъртъв. Не мога да си представя какво си мислиш ти и всички останали. Но се надявам, че това, което имам да кажа тук, ще ти помогне да разбереш — ще помогне и на другите. Слагам това писмо в твоята лодка и го оставям при Дан Конъли. Гледам тази лодка, която ти ми направи. Толкова те обичам. Ще я оставя на безопасно място при човека, който ще ти я върне.

Причината, поради която пиша на теб, е, че ти си най-голямата ми дъщеря, а точно сега аз си мисля за нечия друга дъщеря. Нейното име е Елиза. Тя е дъщеря на един стар приятел на майка ти и сега постоянно мисля за нея. Тя е момичето във всички мои мисли и страхове, защото е в опасност. Нещо, което аз направих, я постави в това положение.

Направих някои неща, с които не се гордея. Изкуших се в банката, взех някои много лоши решения. Хората ми вярваха, включително собственото ми семейство, а аз унищожих това доверие. Бях алчен, Ани, и не обвинявам никого, освен себе си за това.

Другите неща обаче… Марк и Алис Боланд убиха майката на Елиза, Шарлот Конъли. Аз нямам нищо общо с това, Ани — искам да го знаеш. Но си замълчах, защото знаех, че моето участие в присвояването ще излезе наяве, а мълчанието е друг начин да бъдеш замесен. Да си затвориш очите, да позволиш да стане. Онова, което няма да им позволя, е да наранят Елиза. Те искат да я убият, защото е станала свидетел на прегазването на майка си. Ще отида в полицията да ги предам, а също и себе си. Заради онова, което направих в банката.

Има едно заливче надолу по пътя от пристанището. Сега седя там, в колата си. Всъщност слязох пеш до края на водата и намерих тази черупка за теб. Синьото ми напомня за очите на майка ти.

Името на мястото, можеш да го видиш на картата, е Ейлуайф Ков. То е заливче между река Джил и Залива. Казвам ти, защото това е мястото, където обичам да идвам и да седя. Веднъж го показах на семейство Боланд, когато започнахме да правим планове, а те казаха, че това било добро място, където да убият Елиза. Тогава разбрах, че говорят сериозно.

Пиша ти това, Ани, надявайки се да можеш да ми простиш. Когато завърша това писмо, ще отида до корабостроителницата на бащата на Елиза, за да го скрия в твоята малка лодка. Така че няма да го получиш скоро — а може би аз ще имам възможност да оправя всичко. Ти заслужаваш истинска гребна лодка, толкова хубава колкото модела, който направи за мен. Най-накрая разбрах, че съм най-щастливият човек и баща на света. Само се надявам да имам възможност да докажа това на теб и на другите. Обичам те.

С любов, Татко“

Ани започна да чете писмото на глас, но по средата се задави от сълзи и до края изобщо не можеше да говори или дори да чете, така че Тара я смени.

Сега, ридаейки тихо, Ани протегна ръка, а Тара пъхна нежно писмото в пръстите й. Тара обгърна раменете й и въпреки че Ани говореше на баща си, тя нямаше нищо против жената да чуе думите:

— Обичаме те, татко. Ние също те обичаме.

Сега Тара остави Ани да седи там, хванала писмото и черупката. Тя взе другия лист хартия, скрит в лодката — под палубата, заедно с неговата бележка — и отиде до телефона.

Ани се взираше в малката черупка.

— Бей? — обади се Тара. — Там ли е Джо? Тръгнал е? Слушай ме. Ани току-що намери писмо от Шон… Да, сериозно говоря… намери го на дъното на лодката си, на модела… Беше го пъхнал под дъските на дъното… Бей, това е отчасти признание, отчасти нещо друго… Казва, че те искали да убият Елиза… в Ейлуайф Ков… Мислиш ли…

Ани мълчеше, слушаше, а очевидно същото правеше и Тара.

— Вървете тогава — извика припряно жената. — Аз ще се свържа с Джо.

33.

И те не бяха сигурни; не знаеха, но можеха да проверят? Как можеха да не се качат в пикапа на Дан и да не отидат до река Джил? Бей се обади в полицията; тя знаеше, че Тара звъни на Джо Холмс.

Дан караше лудо, сякаш пикапът му беше ракета, изстреляна право към Ейлуайф Ков и готова да помете всичко по пътя си.

— Какво биха правили там? — попита Бей, хванала се за дръжката на вратата. — Защо биха завели Елиза на същото място?

— Защото там са убили Шон — обясни Дан, завивайки, за да изпревари една кола. — Защото знаят, че могат да го направят там.

— Те убиха Шон — прошепна Бей, шокирана от разкритието, от потвърждението, че съпругът й е бил убит от хората, които смятаха за приятели. Но по-силен бе нарастващият ужас за живота на Елиза.

— Ти познаваш водите тук по-добре от мен — обади се Дан, имайки предвид потоците и заливите край Темза, криволичещи през градчетата на запад от река Кънектикът. — Така че трябва да ми показваш накъде да карам.

Бей го насочи да слезе от магистралата при Силвър Бей, каза му да завие наляво, към Блек Хол. Сърцето й се свиваше от непоносимата новина, която ги тласкаше напред. Тя докосна гърдите си, усети болка, помисли за Елиза, помисли за Ани, която е прочела писмото от баща си, помисли за Шон и наведе глава.

— Сега накъде? — попита Дан с малко по-силен глас, обезумял. Едва се сдържаше.

— Покрай реката — упъти го, когато видя тъмния блясък на Кънектикът отвъд тясната ивица земя, реката — пълноводна и черна под звездното небе. — После наляво тук — посочи — и надясно, точно покрай онзи камък.

Водата дава живот на водата. Река Кънектикът е родител на притоците, а заливът Лонг Айлънд осигурява прилив за скритите заливчета. Тук реката бе свързана с приливите и отливите. През зимата се виждаха тюлени.

Бей се наведе напред, опитвайки се да открие правилната отбивка. Това лято идва тук сама, само веднъж, да види мястото, където бе завършил животът на съпруга й.

— Там — тя посочи към една тясна пътечка.

Дан зави. Тук беше тихо, сякаш не беше пътувал никой. През лятото хората понякога идваха на пикник и риболов, а през много студените зими децата понякога търсеха достатъчно дебел лед, за да могат да се пързалят с кънки. Но точно сега, в средата на ноември, тук нямаше никого.

Или може би имаше.

Някъде напред, потънал в мрака, бе виненочервеният микробус. Той бе маскиран от нощта, но фаровете на Дан го осветиха, когато завиха зад ъгъла. Зад буса, като две сърни, хванати от фаровете, стояха двама души с лица, побелели от светлината.

— Къде е тя? — изкрещя Дан още преди да паркира пикапа си. — Къде е Елиза?

Бей опипа вратата, шокирана въпреки всичко, което знаеше, да види семейство Боланд тук, в този гъсталак от бели борове в края на това солено заливче, на това място, където вече бяха убили съпруга й.

— Елиза! — изкрещя тя.

Алис и Марк хукнаха към буса; Алис скочи вътре и Бей чу запалването на мотора в същата секунда, когато юмрукът на Дан се заби в челюстта на Марк.

— Къде е Елиза? — извика Дан, а ударите му се стоварваха отново и отново. — Къде е дъщеря ми? — Бусът забоботи, фаровете пламнаха и той сякаш увисна във въздуха за част от секундата, когато Марк се вкопчи във вратата, опитвайки се да се освободи от Дан. Стовари се по лице, когато Алис потегли на задна, зави по черния път и потегли.

За миг Бей зърна лицето на Елиза, бяло като платно, като дъждосвирец, обезумелите й очи молеха ангелите да слязат от рая, онези очи, отразени в белите фарове на тъмночервения бус, а после червените задни светлини, преди да изчезне в тъмния и възсолен залив.

Бей изтича към водата. Изрита обувките си и хвърли якето си на земята. Дори не се замисли. Първият шок бе най-лошият — леденостудена вода върху тялото й. Дрехите й моментално се превърнаха в бреме, закотвяйки тялото й, дърпайки я надолу в залива.

Тя глътна вода, завъртя се, после заплува надолу, размахала ръце, защото от очите й нямаше никаква полза; единственото й видение идваше отнякъде другаде, или дълбоко отвътре, или високо отгоре. Това бе видението на сърцето — сърцето на Бей, но също и на Чарли, и на Шон, които я водеха, караха я да се спусне до самото дъно на залива, този проток към Залива и приток на река Джил, надолу, надолу, надолу, използвайки ръцете, за да опипва и да вижда, както омарите използват своите пипала.

И тя чу тишината в ушите си, огромна, оглушителна тишина, подводна тишина… никога преди не беше си представяла, че може да се удави, но го изпитваше точно сега, с последните издишвания в солената вода… няколко погрешни секунди, отчаяно потъване навътре и това щеше да стане, и всичко щеше да свърши. Тя щеше да се удави… и Елиза щеше да се удави… в тази вода, солена, смесена със сладка, смесена с кръвта на Шон. Съпругът й бе кървял в това заливче; колата му е стигнала чак до дъното, последната му спирка на тази земя. Минералите от кръвта на Шон Макбий се бяха съедини с молекулите на водата.

Той беше мъртъв и Чарли бе мъртва, но Бей и Дан бяха живи, и двамата бяха във водата сега. Бей усещаше, че я движат духовете на Чарли и Шон, родители, които се бяха опитали да живеят, които се бяха опитали да обичат, доколкото могат, и бяха направили толкова много грешки, чиито пътища бяха прекъснати прекалено рано. Бей видя в това последната си възможност да постъпи правилно, да спаси онова, което те почти бяха убили.

Пръстите й докоснаха дърво, потънал дънер на дъното на залива, после се допряха до водорасло, носещо се по течението, но само Бей знаеше: това не беше дърво и не беше водорасло. Дробовете й горяха, тя заплете пръсти в косата и взе тялото на ръце, започна да рита с крака, майката лебед, която пренасяше лебедчето си през опасните води — и Бей извади Елиза на повърхността.

Дан бе до нея, когато изскочиха на повърхността, когато Бей изплю вода и подаде дъщеря му в ръцете му. Те изскочиха от ледената вода. Откъм гората примигваше синята светлина на полицейските лампи. Лазейки в калта, Бей се задави и изплю вода и кални листа. Ръката й бе толкова вцепенена, че дори не усещаше пръстите си, но посегна към устата на Елиза и откъсна сребристата лепенка.

Очите на Елиза бяха затворени, лицето й беше посиняло, а устните й — побелели.

Дани се надигна от калта, хванал малкото момиченце, което бе създал. Докато го наблюдаваше, Бей се замисли за раждането на Ани, как Шон взе бебето им в ръцете си и го държа, докато то проплака. Тя наблюдаваше как Дан я удря по гърба, опитвайки се да я накара да изплюе водата. Наведе главата й назад, разтърси я силно, целувайки я по лицето и я отпусна трескаво към земята.

— Елиза — извика той, сякаш я будеше за училище. После си пое дъх и издиша в устата на дъщеря си. После още веднъж, още веднъж.

— Върни се — помоли я Бей с пресекващ глас. Можеше да се закълне, че чу крилете на ангелите да пърхат във въздуха, Шон и Чарли кръжаха над Елиза.

Елиза се закашля. Закашля се много силно и се претърколи, за да повърне морска вода. Повръща много дълго. После спря, вдигна поглед към лицето на баща си и каза:

— Татко. — После обви ръце около врата му и се разплака.

34.

Зимата изглеждаше много дълга, по-дълга от друг път.

Коледа дойде и си отиде и за пръв път в живота си, Бей се радваше, че свърши. Лунните цикли преминаваха, някои с ясно небе, други затъмнени от мъгла, от облаци, от силен сняг. Тя поддържаше своя вътрешен часовник за лунните цикли, винаги осъзнаваше силата и жестокостта на природата — в небето, в градината, в собствения й живот.

Толкова много неща в живота изглеждаха нови, непознати. Тя гледаше новините, четеше вестниците и се питаше как е проспала целия си живот, заобиколена от хора, които си мислеше, че познава, които смяташе за приятели. Хора, които изобщо не бе познавала.

Марк и Алис Боланд бяха обвинени в убийство, опит за убийство, отвличане, банкови измами, конспирация и присвояване. Франк Алингам също бе замесен и бе обвинен в банкови измами, конспирация и присвояване. Ролята на Шон излезе на бял свят — той бе присвоявал от клиентите си, но накрая беше умрял, защото се бе противопоставил срещу убийството на Елиза.

— Колко глупава съм била? Как съм могла да не забележа всичко това? — попита Бей Тара в една мартенска вечер.

— Не си го забелязала, защото му имаше доверие — заяви Тара. Те бяха по пижами и халати, заслушани в свирепия вой на вихъра откъм Залива. — Защото обичаше Шон. Защото смяташе Алис и Марк за приятели.

— Мислех ги за приятели — отговори тя. — Също и Шон. А те го убиха.

— Знам. Убиха и майката на Елиза.

— И едва не убиха Елиза. О, Тара… с какво живеем?

През март бе прекалено рано да осъзнаят всичко. Трябваше им много повече време да прогонят мрака, който накрая едва не ги погълна през онази ноемврийска нощ, когато Елиза за малко не умря. Всички деца сънуваха кошмари. Разбира се, Елиза бе най-засегната. Но децата на Бей бяха дълбоко наранени от всичко, което се случи. От престъпленията, които баща им бе извършил, от онова, което се бе опитал да предотврати, от писмото, което бе написал до тях чрез Ани.

Дани прекара много нощи и повечето уикенди в Масачузетс, където Елиза бе приета отново в болницата „Банко“. Бей няколко пъти води Ани да я види. Приятелството между момичетата се задълбочи и тъй като Елиза се възстановяваше добре, Бей и Дан се заловиха толкова здраво с ролите си на родители, че рядко намираха време да останат насаме.

„Вероятно е за добро“ — мислеше си Бей. Децата й се нуждаеха толкова много от нея, искаха я у дома всяка секунда, а и тя искаше да бъде там. Беше погълната напълно от тях, тъй като заедно всички те търсеха своя път през мрачните месеци. Били и Пеги имаха въпроси за баща си, какво е направил, как се е опитал да помогне на Елиза. Бей усети, че имат нужда да превърнат баща си в герой и един ден с изненада чу Ани да им говори.

— Той не беше лош човек, нали? — попита Пеги.

— Не, не беше — написано е тук, в писмото — потвърди Били. — Нямало е да позволи с Елиза да се случи нещо.

— Той ни обичаше — намеси се Ани. — Знаем това със сигурност. И бащата, когото познавахме, не беше лош човек.

— Но добре ли е, че все още го обичаме? — попита Пеги и се разплака. — Щом е направил онези неща?

— Добре е да го обичаме — заяви Бей. — Добре е и да му се сърдим. Можете да изпитвате и двете чувства.

— Това, заради което съм му най-сърдит — започна Били, — е, че вече го няма тук. Това е гадно. Почти го мразя заради това.

Бей прегърна децата си и се опита да не им внушава едното или другото чувство. Спомни си едно старо стихотворение за „мрачната неизвестност“ на друг човек. Какво означаваше това? Тя беше млада, беше израсла в предградията на Кънектикът, слънцето грееше. Или, ако не е днес, то ще е утре. Добрите неща се случват на добрите хора.

Тя се омъжи за Шон Макбий, момче, което бе познавала през целия си живот. Снимките му из цялата къща показваха едно открито, усмихнато, дружелюбно лице на най-популярното хлапе на плажа, в училище. На един мъж, когото приятелите и клиентите му обичаха, доверяваха му парите си.

Мошеник.

Накрая обаче Шон отново се бе превърнал в стария Шон, добрия човек, пълен с огън, който е поставил нечие друго благополучие, нечий живот над собствените си егоистични желания. Бей многократно прочете писмото на Шон до Ани; беше напълно сигурно от всичко, което пишеше там, че той е бил готов да отиде в затвора, за да спаси живота на Елиза.

Понякога искаше да се обади на Дани, да сподели всичко това с него. Но нямаше как да заобиколи факта, че съпругът й е бил свързан с хората, които убиха жена му и се опитаха да убият Елиза. А и точно сега дъщеря му се нуждаеше от цялото му внимание.

Както и децата на Бей се нуждаеха от нейното. Но все пак при всяка сърповидна луна тя поглеждаше през прозореца и се чудеше дали Дани вижда луната от там, където е, а сърцето й отплаваше към него и Елиза.

Тара винаги помагаше на семейството. Сега, след като случаят приключи, тя започна да прекарва повече време с Джо Холмс. Тъй като Бей щеше да бъде свидетел на процеса срещу семейство Боланд, той все още не можеше да опознае добре най-добрата приятелка на Тара — факт, който безкрайно дразнеше Тара.

— Откъде да знам какво изпитвам към него наистина — казваше тя, — щом не мога да те заведа да го огледаш?

— Мисля, че вече знаеш какво изпитваш към него — усмихна се Бей, виждайки как Тара се изчервява.

— Най-удивителното нещо — сподели Тара. — Кой можеше да си помисли, че посред най-лошите моменти в живота ни аз ще се влюбя в човека, разследващ съпруга на най-добрата ми приятелка? О, Бей — винаги ли ще изпитваш лоши чувства и спомени, когато ме видиш с Джо?

Бей поклати глава и се усмихна.

— Не и ако той те прави щастлива — каза и прегърна приятелката си.

— Искам ти също да бъдеш щастлива. — Тара също я прегърна. — Искам да преодолееш тази ужасна зима, Бей. Искам да почувстваш отново слънчевата светлина. Обещавам ти, че идва…

— Ще те заставя да спазиш това обещание — усмихна се Бей и погледна навън към кафявата градина и сивото небе.

И така тя се зарови в каталози за семена, планирайки работата си в своята градина и в градината на Огъста за пролетта, четеше, грижеше се за децата, чакаше слънчевата светлина, която Тара й обеща.

Когато Елиза се върна от „Банко“, двете с Ани подновиха гостуванията си. Бей вземаше Елиза и я връщаше вкъщи. Тя, Ани и Тара бяха първите хора, които Елиза поиска да види в деня, когато получи новите си предни зъби.

Цялото сребро, дори чашата на Пол Ривиър, бе задържано като доказателство, но поне бе намерено. Елиза бе развълнувана, че са го открили, и нямаше търпение да си получи чашата заради спомените.

— Най-добрите неща в живота не са предметите — заяви тя един ден, когато Бей я връщаше у дома й.

— Едно от нещата, които научих в болницата, е, че все още обичам майка си, независимо от всичко.

— Мога ли да ти кажа нещо?

— Разбира се.

— Знаеш ли, онази нощ…

— Да — отговори Елиза. Споменът за онази нощ все още бе толкова травмиращ за нея, че Бей искаше да подходи много внимателно.

— Усетих майка ти точно там.

Момичето я погледна.

— Така ли?

Бей кимна. Спомни си онова усещане за извънредна сила и знаеше, че тя идва от Шон и Чарли.

— Да. Майка ти беше с мен… с теб. Тя беше много силна жена, Елиза. Точно като дъщеря си.

— Аз оцелях — промълви Елиза. — Благодарение на теб.

— Благодарение на теб — коригира я Бей. Знаеше, че тя не би била това, което беше, ако не притежаваше тази вътрешна сила.

Случаят приключи, бе закрит официално и Джо Холмс се оказа не само твърд и мъжествен при разрешаването на престъпления, но и неописуемо нежен и мил като приятел. Винаги когато вървяха заедно, той държеше Тара за ръката, а в нощите, когато тя си мислеше за всички лоши неща, които се случиха, за това колко малко е оставало най-добрата й приятелка да се удави в почти замръзналия залив, понякога се обаждаше на Джо и той потегляше по шосе №9, за да я държи, докато изгрее слънцето.

Един ден той я заведе на стрелбището да я научи как да стреля с пистолета му.

— Знаеш ли, не вярвам в оръжията — заяви тя.

— Как си мислиш, какво би казал дядо ти за това?

— Е, вярвам им, когато са за ченгетата, не за мен.

— Искам да имаш някаква защита — настоя той. — Тревожа се за теб на такова изолирано място и съвсем сама.

— Бей е точно отвъд водата. И децата…

— Там също има лоши хора, Тара. Не мога да понеса мисълта, че нещо може да ти се случи. На теб и на другите.

— Семейство Боланд се оказаха много лоши.

— Да. Най-лошите.

— Какво ги е накарало да правят това?

— Алчността. И състезанието. По някакъв начин това е било игра за тях.

— Всичкото сребро, което са откраднали. Само за да имат трофеи… начин за Шон и Марк да се състезават.

Джо кимна мълчаливо, а кафявите му очи станаха тъмни и сериозни, докато слушаше Тара да доказва тезата си.

Семейство Боланд са се подтиквали един друг, незаконните им тръпки са подхранвали брака им. Двойката обичала материалните неща и вкусовете им ставали все по-скъпи с всяко плащане. Марк работел сам в „Анкор Тръст“, но когато пристигнал в Шорлайн Банк и се оказало, че познава Шон, стария си съперник, нещо по-добро, той видял един мъж, който се нуждаел от казина и други жени.

Шон бил по-невнимателен и когато допуснал един паричен ордер да се промъкне през Фиона Милс, операцията приключила. Той също така взел сребърната чаша на Шарлот Конъли. След като разкрила тази кражба, тя станала подозрителна към цялото внимание, с което я обграждал. Отворила книжата си, прегледала цифрите и разбрала за измамата. Запознаването на Марк Боланд с тези книжа било нейната гибел.

И убийствата започнали.

Алис подхвърлила идеята да дадат наркотици на Шон. А той бил толкова лесен за прелъстяване — тя го надрусала на борда на „Алдебаран“ — за да го остави в капана на Марк. След боя с Марк те го занесли на пустия крайбрежен път, а той бил прекалено дрогиран, много лошо ранен и кървял — губел съзнание и не бил способен да възприеме ситуацията — да спре Марк, когато се е навел вътре да включи колата на скорост. Те били толкова внимателни с някои неща, но Алис изпуснала шишенцето от парфюм, в което държала кокаина си. Дребни детайли, сравнени с убийството.

Мостът бил мястото на Шон, където да спре и да помисли — той им го показал, срещнал се там с тях — но Боланд го възприели като своя залив за убиване, мястото, където закараха и Елиза. Ако я бяха убили при отлив, тялото й можеше да заседне в тръстиките. Те са чакали пълния прилив и обръщането му; да отнесе Елиза в морето.

— Те едва не се измъкнаха — отбеляза Тара.

— Не, не е така — възрази Джо. — Не са се измъкнали; поддържаха прикритието си сравнително дълго време, но изобщо нямаше възможност да не ги хванем. Те бяха алчни и глупави, Тара. Доброто триумфира над злото. Благодарение на това, че ти намери хартийката с номера на сметката в лодката на Ани, парите от техните офшорни сметки се връщат тази седмица — ще се опитаме да ги върнем на хората, от които са ги откраднали.

— Тогава защо да се уча да стрелям?

— За да можеш да триумфираш над злото — засмя се той и й помогна да хване 10-милиметровия пистолет, помогна й да изпъне ръце и да ги вдигне, целейки се в мишената.

— Виж какво, ще направя това само за да ти докажа, че съм наследила гените на дядо си… че мога да улуча мишената. Но това е краят.

— Краят на какво?

— На моята кариера като стрелец.

— При едно условие — прошепна в ухото й той, когато тя вдигна пистолета и присви око към мишената.

— Какво?

— Ще ми позволиш да те изведа на танци този уикенд, за да ти се реванширам за Тиквения бал.

— Че какво му беше лошото на Тиквения бал? Прекарах си чудесно.

— Аз също — отговори Джо и я целуна по врата. — Но онази вечер и двамата работехме.

Тара се прицели, зареди и стреля. Удари в десетката, усети отката в ръцете и раменете си и върна пистолета на Джо. Той го прибра в кобура, без да сваля очи от нея.

— Е — въздъхна тя. — Ти може и да си работил, но аз прекарах най-чудесната вечер в живота си. Най-добрият момент в живота ми.

— Не казвай на ФБР — помоли я Джо. — Но аз също.

И той я прегърна в стоманените си ръце, и я целуна, а Тара се изправи на пръсти, за да отвърне на целувката, и се замисли как тя бе на четирийсет и една, а той на четирийсет и седем, и как така най-накрая, след четири десетилетия и още една година, разбра какво означава да се влюбиш.

Беше чудесно.

Дойде пролетното равноденствие и изведнъж пристигна и пролетта. Всички луковици, които Бей посади миналата есен, покараха. Тя си помисли за думите от литургията: „вяра във видяното и невидяното“.

Бели нарциси, жълти нарциси, хиацинти и лалета имаше навсякъде. Бей и Тара свикаха пролетно събрание на Ирландското сестринство и включиха Ани и Елиза като членове от новото поколение. Свариха кана чай, извадиха ленените салфетки на баба О’Тул и сребърните лъжички на баба Кларк. Запалиха свещ и извикаха духовете на любимите.

Сложили ръце заедно по средата на кръга, Бей и Тара затвориха очи. Те бяха заедно завинаги, както и бабите им преди тях. Сега идваха Ани и Елиза, толкова развълнувани, но тържествени, стиснали ръце между техните, част от безкрайния и нерушим кръг на Ирландското сестринство.

— Дебел и слаб — каза Тара.

— Faugh a ballagh — обади се Бей, призовавайки с бойния галски вик на бабите.

— Fog-on-baylick — повтори бавно Ани.

— Какво означава това — попита Елиза.

— Разчисти пътя! — преведе Тара.

— Защото ние идваме? — попита Ани.

— Точно така — отвърна Бей, изпълнена с любов към дъщеря си и Елиза. — Защото ние сме сериозните сили.

— Сестринството — допълни Елиза. — Никога преди не съм имала истински сестри!

— Никоя от нас не е имала — поясни Бей, — освен Ани.

— Някои сестри — допълни Тара — са по-истински от родните.

— Точно така ми се струва вече — съгласи се Елиза.

Ани кимна щастливо, поглеждайки към нея, към Тара и накрая към майка си.

— Когато Пиджийн навърши дванайсет, ще трябва да приемем и нея.

— Ще я чакаме — усмихна се Бей.

В една съботна сутрин Бей простираше прането; Елиза беше спала у тях, а Джо и Тара заведоха децата на миниголф в Пиратския залив. Слънчевата светлина струеше, както обеща Тара.

Бей се чувстваше като цвете, върнало се към живота след дългия зимен престой под земята. Усещаше хладината на дрехите; дървените щипки щракаха, когато ги защипваше на простора. Всичките й сетива бяха будни. Мина почти година от деня, когато Шон изчезна; в онзи ден тя също простираше. В онзи ден се чувстваше щастлива — така ли беше? Спомни си, че обичаше лятното време, опитваше се да обича живота си.

Но е имало толкова много неща, които не е знаела. Толкова много тайни, покрити с лъжи. Сега Бей се чувстваше толкова по-мъдра. Бе прекарала тази последна зима в размисъл, помагаше на децата си, обещавайки си отсега нататък да живее с отворени очи. И това помагаше, защото тя усети, че започва да се изпълва с радост.

Чу нежното пляскане в заливчето зад къщата си. Обърна се и видя красива класическа лодка, плъзгаща се през тръстиките по спокойната, неподвижна вода.

Изпусна коша с прането и изтича надолу до водата, а босите й крака потънаха в топлата тиня. Грабна носа и издърпа лодката на брега.

— Дан — възкликна тя.

— Трябваше да те видя… Гребах от корабостроителницата.

— Целият този път?

— Тръгнах рано — обясни той, дръпна веслата в лодката и погледна Бей в очите. — Може ли да се кача за минута?

Тя кимна и той излезе от красивата лодка. Бей я докосна отстрани, усети гладката красота на дървото, съвършената заобленост, завършеното полиране. После вдигна поглед към Дан — той беше облечен с дънки и тениска, с пуловер, завързан около кръста, беше разрошен, загорял и със сини очи; толкова невероятно уязвими, че Бей не можа да понесе това.

— Защо дойде? — попита тя.

— Как можех да стоя надалеч? — отвърна той и пристъпи към нея.

Бей отстъпи назад. Сърцето й биеше, а устата й пресъхна. Топлото слънце сипеше жар на главата й и тя усети как очите й се пълнят със сълзи.

— Бей, какво не е наред? — попита той.

— Не мислех, че ще изкарам тази зима — призна тя.

— И аз.

— През цялото време исках да ти се обадя. Исках.

— Така ли? — попита той и очите му грейнаха.

— Толкова много! Но ние събирахме сили, само четиримата досега — е, петимата, с Тара. Опитвахме се да стъпим отново на твърда почва.

— Точно като мен и Елиза — кимна той.

— И там ли си вече? На твърда почва?

— Така мисля — по-добре сме от когато и да е. Тя се справя толкова добре и аз знам, че много от това се дължи на Ани. И на теб. Тя обича да идва тук. Искам да се присъединя към нея.

— Аз също те искам.

— Но не желая да обърквам децата — поколеба се Дан, пристъпвайки по-близо. — Защото знаех, че щом дойда тук… нещата ще започнат да се променят.

— Аз също го знаех — отвърна Бей, усещайки как горещината трепти между тях.

— Надявам се да е добре, че съм тук сега — каза той. — Защото наистина не можех да чакам повече.

— Преживяхме много, Дани. Преживяхме една много дълга зима.

— Така е — съгласи се Дан и я взе в ръцете си.

После я задържа и я целуна под слънцето. Тя усети как се разтваря, като стрък зелена трева, нова и фина, като онези, които поникват от земята. И усети целувката на Дан като слънцето, което я стопляше и я караше да се съживи.

Хванаха се за ръцете и Бей поведе Дан по пътеката нагоре по хълма към гората. На средата на пътя към Малкия плаж завиха надясно и тръгнаха през по-гъстата гора, докато стигнат до сечището.

— Ето къде окачих люлката — възкликна Дан с учудване, оглеждайки наоколо. Черни орехи и дъбове растяха нагъсто, но по средата имаше меко пясъчно възвишение, покрито със солено сено. В тревата се бе сгушило потъмнялото от времето парче плаващо дърво, изрязано от морето във формата на сърповидна луна.

Дан го вдигна, прокара ръце по дървото, напипвайки двата ръждясали болта, където бе завързал въжетата, за да я окачи. Вдигайки поглед, той видя двата оръфани края на въжето да се развяват от вятъра.

— Не е оцеляла — отбеляза.

— Оцеля много години — отговори Бей. — Слънцето печеше, а вятърът духаше… оцеля много години. Люлеех се на нея всяко лято, след като ти си замина, и си мислех за теб. Водих и Ани тук, когато беше малка… Питах я дали иска да се полюлее на луната и тя знаеше точно къде отиваме. Когато въжетата се скъсаха, ние тъгувахме толкова много.

— Не можахте ли да накарате някого да ви ги оправи?

Бей си помисли за Шон, за това как го помоли и как той каза: „Разбира се, ще го направя. Веднага щом приключа с…“ каквото и да беше. Когато тя не отговори, Дан пристъпи напред и я прегърна.

— Аз щях да дойда. Ако ми се беше обадила.

После започна да я целува. Плъзна ръка зад гърба й, подкрепяйки я, докато бавно я полагаше върху песъчливата земя. Развърза пуловера от кръста си и го постла; тя забеляза как го приглади и колко нежно я отпусна, докато легне върху него.

Тук, в сечището на сърповидната луна, тя усети устните му, които толкова нежно целуваха нейните, грубите му ръце, които галеха лицето й, косата й, лицето му, заровено в шията й. Вкуси кожата му, солена и топла от пот и сол, след дългото гребане. Ръцете му се движеха нежно, но дланите им бяха загрубели.

Всичко изглеждаше ново, сякаш бе първият път за всичко: правенето на любов на открито, да бъде докосвана с такава страст и нежност едновременно от мъжа, когото винаги бе обичала. Тя искаше да обърне внимание на всяка подробност, за да носи този момент в себе си завинаги — как слънцето палеше косата на Дани и как листата хвърляха шарена сянка на земята, и как усещаше устата му толкова гореща върху своята, и колко любов имаше в погледа му.

Но тогава нещо се случи и Бей се откъсна от мислите си. Сетивата й надделяха и тя бе завладяна от слънцето, от плъзгането на телата им и твърдостта на земята, горещината в целувката му и страстта в нейните, силните му ръце, които я държаха, и усещането, че макар правенето на любов с Дан Конъли да беше нещо напълно ново за нея, то бе и толкова старо и познато, и нещо, което бе искала цял живот.

Когато свършиха, продължиха да лежат прегърнати, без да промълвят и дума. Слънцето се издигна над клоните, изписвайки времето върху песъчливата земя. Бей сигурно беше задрямала, защото се събуди стресната, а Дан я държеше.

— Аз съм тук — прошепна той, а тя отвори очи и разбра, че думите му са искрени.

— Аз също — отговори тя.

След една зима по-дълга от този последен сезон, от последните няколко месеца — години на зима, на чувства, които тя бе замразила и заровила дълбоко в себе си — Бей усети лятото в кожата си.

Лятото означаваше градината. То означаваше рози, ружи, ралица и здравец. То означаваше птици. То означаваше дълги дни и звездни нощи. Лятото бе горещ пясък и синя вода. То бе сезонът на удоволствието, на радост и благословия, преди да я пуснеш, за да посрещнеш следващата.

Те се надигнаха, отръсквайки се от пясъка и сухата трева. Чувстваха се като тийнейджъри, само че по-добре — тийнейджърите бяха твърде млади, за да разберат колко бързо се движи течението, колко мощен е приливът. Когато намериш нещо, което си струва да задържиш, ти го вземаш — защото не знаеш кога морето може да се надигне и да го отнесе.

Дан извади дървената луна от пясъка, почисти я, пъхна я под мишница — за да я направи пак нова. Да я закачи в небето за нея. Движенията му бяха бавни от любенето, а Бей го хвана за ръката и я усети как трепери. Или може би нейната трепереше. Тя искаше да му каже какво мисли — че го обича. Че винаги го е обичала.

Но вместо това само вдигна поглед към лицето му, присвивайки очи срещу яркото слънце, и се почувства благодарна, че той се е върнал. Че след толкова време първата й любов бе отново тук. Сега беше пролет и цялото лято им предстоеше. Имаше време да намери подходящите думи.

Те се отправиха към къщата на Бей.

Децата се бяха върнали от миниголфа. Тара и Джо седяха на верандата, люлеейки се напред-назад в хамака. Били и Пиджийн си подхвърляха топка в страничния двор, а ударите по ръкавиците им се чуваха силно и ритмично.

— Татко, не знаех, че ще идваш! — извика Елиза.

— Да, направих го. Трябваше.

При тези думи Бей се изчерви.

— Много красива лодка — обади се Ани. — Ти ли я направи?

— Да — кимна Дан.

— Баща ми прави най-добрите лодки — заяви Елиза.

— Напомня ми на лодката, която направих за татко — каза другото момиче. — Малката ми зелена лодчица. Онази, в която той скри черупката… и писмото.

— Писмото, което спаси живота ми — въздъхна Елиза.

— Знам — кимна Дан. Той бръкна в лодката и извади веслата — те бяха лакирани светло и блестяха на слънцето. — Трябваше да прилича на твоята лодка.

— Защо? — попита Ани, намръщи се, но още не разбираше.

— Защото е за теб, Ани.

— За мен?

— Баща ти искаше да я имаш.

Бей сдържа сълзите си, докато гледаше лицето на дъщеря си.

— Но аз мислех…

— Да. Мисля, че майка ти ти е казала, че той дойде да ме види миналото лято, да ме уговори да ти направя лодка, същата като твоя модел.

— Знам — прошепна тя с просълзени очи. — Мама ми каза. Но аз си мислех, че е умрял, преди това да стане.

— Не — отговори Дан. — Той ми каза точно какво иска. Донесе ми модела, който си направила, за да ми го покаже. Много се гордееше с него… и с теб, Ани.

— Той ли каза това?

Дани кимна и й подаде веслата.

— Говорихме много за теб. Той каза, че си чудесна и талантлива, искаше да се увери, че лодката, която ще ти направя, ще е достойна за модела, който ти си направила за него.

— Благодаря ви, господин Конъли — каза Ани и заплака, притискайки веслата до гърдите си.

— Можеш ли да ни повозиш с нея? — попита Елиза.

Ани погледна към майка си, за да попита дали може. Бей все още не можеше да говори, но и не можеше да престане да се усмихва. Тя кимна, а Дан задържа носа стабилно върху пясъка и помогна на момичетата да се качат.

Бей гледаше Ани, мислейки си за това колко смели трябва да са хората, за да приемат чудото на живота — подаряването на нова лодка, възможността да бъдат с приятели във водата и да забравят страховете, които са ги потискали преди, целувката на слънцето, факта, че никой, нито дори собственият ти баща, не е съвършен, но същевременно знаейки, че любовта е неразделна част от всичко това, присъща за всеки момент.

И така, Бей пристъпи в бистрата вода на плиткото заливче и помогна на Дан да бутне нежно лодката. Тя се понесе по течението, заставайки неподвижна за момент, а после Ани нагласи веслата.

Тя потопи едното весло във водата, после и другото. Лодката се разлюля напред и назад, двете момичета се смееха, а Тара и Джо ги насърчаваха от верандата, докато Пеги и Били наблюдаваха и се присмиваха на голямата си сестра. Бей хвана ръката на Дани; за нея нямаше значение дали децата ще я видят.

Изведнъж Ани улови ритъма, потапяйки и двете весла едновременно. Лодката започна да се движи направо, а водата отзад се накъдряше V-образно. И тогава Бей видя, че Дан е изписал името на лодката върху напречната греда — същото име, което Ани даде на модела, да напомня на баща й кого трябва да докара до дома:

АНИ

— Правя го — извика тя. — Научих се!

— Да, Ани — извика Бей. — Правиш го.

— Faugh a ballagh — Тара изкрещя бойния вик на сестринството от верандата: — Разчисти пътя…

Дан стисна ръката на Бей и още веднъж тя се въздържа да не изрече думите на глас: „Обичам те“. Те бяха там, във въздуха. Трептяха като цвят на праскова върху клона, като цветя, които само чакаха да бъдат откъснати за букет.

Но Бей Макбий беше градинарка и майка, и влюбена жена, и тази година тя научи, че си има сезон за всичко. За всяко нещо. Имаше време, много време.

Цялото лято беше пред тях и като този сладък сезон, преди толкова много години, то щеше да бъде прекрасно.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.